Norske ertsforekomster. 75 



— med andre ord, at graniten har været gjenstand ikke 

 alene for fysiske, men ogsaa for chemiske kræfter, — fremgaar 

 dels deraf, at omvandlingen af magnesiaglimmeren og feld- 

 spatherne ikke kan opfattes som paramorfoser, og dels deraf, 

 at vi inde i greisen-præparaterne ofte finder en hel del kalk- 

 spath og nu og da lidt flusspath, hvilke to mineraler gjør 

 indtryk af at være blevne konstituerede samtidig med meta- 

 morfosen. Kalkspathen danner ikke spalte- eller mandel- 

 udfyldninger, optræder heller ikke inde i kjærnen af f.ex. 

 muscovitindividerne, men derimod i mellemrummene mellem 

 kvarts- og glimmer-bestanddelene; skulde den være at op- 

 fatte som et senere forvitringsprodukt, saa maatte den end- 

 videre formodes at optræde ogsaa i de kun delvis omvandlede 

 granitpartier, — noget, som dog ikke er tilfælde. Det sidste 

 argument gjælder ogsaa for flusspathens vedkommende; end- 

 videre maa betones, at dette mineral, — der som bekjendt ikke 

 dannes ved sekundære dekompositioner af silikater, — ligger 

 i meget zirlige, skarpt krystallografisk-begrænsede krystaller 

 (0. oûO.) inde i kvartsen, maa altsaa have krystalliseret ud, 

 forinden kvartsen i greisen endelig gik over i fast form. 

 Flusspath-gehalten i den omvandlede bergart maa direkte eller 

 indirekte staa i forbindelse med, at der ogsaa paa selve erts- 

 gangene optræder lidt af det samme mineral. — De oven be- 

 skrevne omvandlingsprocesser stemmer i alt væsentligt i den 

 grad nøje med dem, som fandt sted i graniten langs emana- 

 tions-spalterne for de bekjendte tinsten-forekomster ^) (i Corn- 

 wall, Erzgebirge, mange steder i Australien mmm.), at det 

 maa være berettiget at slutte, at de chemisk-fysiske motorer 



^) Desværre existerer der ikke, saavidt mig bekjendt, udførlige detail- 

 beskrivelser, støttet til mikroskopiske undersøgelser, af omvandlingen 

 fra granit til greisen langs tinstengangene. Efter den forhaanden- 

 værende literatur og efter de studier, jeg selv har foretaget ved den 

 klassiske lokalitet Geyer i Erzgebirge, kan dog sluttes, at metamor- 

 fosens løb maa have været omtrent som paa Klover eidnuten. 



