Norske ertsforekomster. 93 



gaaende, — forekomme'' i kvartsmasser (formeiitlig gange), 

 som fører lidt svovl- og kobberkis samt en del selenbly- 

 vismuthglans. Guidet og det sidstnævnte mineral, (der ved 

 gruben for kortbeds skyld kaldes »selen-mineralet«), bolder 

 altid sammen; i bver eneste stuf, bvor man finder guldblade, 

 kan man ogsaa være sikker paa at trdeffe det andet mineral, 

 ja, tilknytningen mellem de to substanser er i den grad intim, 

 at man nu ved skejdningen simpelthen bærer sig ad paa 

 den maade, at alle stykker med selen-mineralet lægges til- 

 side til »guld-malm« (eller den saakaldte »selen-malm«), medens 

 stykker uden spor af selen-mineralet kastes paa berghalden. 

 Det er mulig, at et tilsvarende princip for skejdningen vil 

 blive valgt i Svartdal, hvis gruberne her kommer under 

 systematisk drift. — Selenblyvismuthglansen i Fahlun bestaar 

 af Pb (S, Se). Bi2 (S, Se)3 '), med ikke mindre end 50— 5l7o Bi. 



Besynderlig nok træffer vi ogsaa et sted i Thelemarken 

 selv en slags lighed med det nys fra Svartdal paapegede 

 forhold. — Det vigtigste felt i Thelemarken udenfor Svartdal- 

 €gnen, hvor der hidtil er paavist vismuthmineraler (nemlig 

 gediegent vismuth, visniuthglans og et bly-vismuth-svovl- 

 mineral) er i distriktet Klovereidnuten— Bandaksvand (se 

 herom i den tidligere afh.). Da det efter analogi med Svart- 

 dals-forholdene laa nær at formode, at der ogsaa her skulde 

 optræde lidt guid, lod jeg for et par aar siden udtage en 

 gjennemsnitsprøve af kobbererts-kvarts-malmen fra Klovereid- 

 nuten, — og ganske rigtig, analysen viste guid, om end ikke 

 i store kvantiteter (2 gram guid pr. ton). 



Ved mange af de udenlandske typiske guldførende kvarts- 

 gange følges guid og vismuthertser (eller de i chemisk hen- 

 seende saa nærstaaende antimonertser) saa hyppig ad, at 

 det er overflødigt at gjennemgaa flere exempler. 



') Se M. Weibull. Geol. foren. förh. B. VII. 



