94 I. H. L. Vogt. 



Som det fremgaar af kartskitsen ^) (maalestok 1 : 75000)^ 

 fig. 59, pl. VIII, optræder de allerfleste at" Svartdals-gaogene, 

 — men dog ikke alle, — inde i et par felter af kvartsdiorit; 

 vi har et større massiv, af længde mindst ca. 4 kilom. og 

 bredde indtil ca. 2.5 kilom., mod SO, og et mindre mod NV. 

 De fleste og desuden ogsaa, saavidt hidtil vides, de guld- 

 rigeste gange er samlede i det SO'stre massiv; her kjendes 

 nu med rundt tal ca. 20 gange. — Det har liden eller ingen 

 theoretisk interesse at levere detailbeskrivelse over de enkelte 

 gange; vi skal indskrænke os til et overblik: Gangenes niæg- 

 tighed er i almindelighed ikke særdeles betydelig, mest kun 

 ca. 1 m. og adskillig derunder, kun sjelden og da oftest 

 eller altid kun over ganske korte strækninger op til 2 — 2.5 m.; 

 hovedgangen (Bleka grübe) anslog jeg til en midlere mæg- 

 tighed af ca 0.6 m., den svulmer ofte op til 1 — 1.5 m., svinder 

 dog paa den anden side ogsaa ofte ind til ganske smaa maal. 

 Flere af gangene i det NVstre massiv er kun nogle faa 

 tommer tykke. — Længden er ogsaa i allerhøjeste grad 

 variabel; hovedgangen (Bleka grübe) er sa iledes afrenset i 

 en udstrækning af ikke mindre end med rundt tal 1100 m., 

 enkelte af de andre har ogsaa betydelige dimensioner (se 

 kartskitsen), men paa den anden side er der flere, som kun 

 kan følges nogle ganske faa m. — De fleste gange er stejl- 

 staaende og stryger ca. ONO— VSV, løber altsaa indbyrdes 

 parallelt; dette er sandsynligvis begründet i, at kvartsdioriten, 

 i alle fald paa mange steder, er gjennemsat af et vertikalt 



^) Optaget af mig (høsten 1884), paa grundlag af amtskartet, i maale- 

 stok 1 : 200.000, altsaa 2.6« saa stor skala som paa min skitse. 

 Denne kan følgelig ikke gjøre fordring paa at være meget nøjagtig, 

 men den tjener dog til at give et overblik. Grænsen mellem kvarts- 

 dioriten og kvartsitformationen er angivet ved fuldt optrukne linjer, 

 hvor bestemmelsen er nogenlunde sikker, — derimod ved punkterede 

 linjer, hvor det paa grund af altfor stor jordtildækning og lignende 

 var umulig at opgaa grænsen, med det utilfredsstillende topografiske 

 grundlag. 



