men ogsaa for de lignende Phænomener i det Mindre, vore Sø- 
bredder og Tørvmoser ved Isbruddet om Foraaret kunne vise os. 
I Aurignac dernæst havde Lartet i 1860 udenfor en 
Hule eller Grotte, i hvilken der fandtes mange Dyreknokler og 
hvori der ogsaa havde været indsat eller begravet et stort Antal 
Lig fra Stenalderen, undersøgt en Dynge af Knokler og Knok- 
kelbrudstykker, Kulbrokker, m. m., hvilket alt, efter Lartets 
Mening, maatte snarest sammenlignes med vore Kjøkkenmøddin- 
ger, idet det lignede Affald fra Maaltider, holdte af Urfolket, og 
altsaa her vel nærmest fra deres Gravfester. Iblandt Dyngens 
Knokler fandtes flere hidrørende fra et ungt Individ af Næse- 
horn samt enkelte Kindtænder af samme Dyr”), og paa disse 
Knokler iagttog Lartet Mærker dels af skjærende Instrumenter 
dels af Rovdyrgnav ”), ja han betragtede dem endog som mar v- 
200' hinab, an 100 Schritt weit von seiner ursprunglichen Lagerungs- 
stelle. Dieses Rutschen war die Folge dessen, dass die in weiterem 
Abstande befindlichen, nicht aber die unmittelbar umgebenden, strenge 
zusammen gefrorenen Erdschichten, ubereinandersturzten. Es håtte also 
nur eines zufållig etwas anders gerichteten Hinabfallens bedurft, um 
dieses Thier weit von seiner ursprunglichen Lagerståtte, in ganz anderen, 
vielleicht um Jahrtausende jungeren Schichten, ganz eben so wohlerhalten, 
als eingefrorene Mumie einzubetten und einst nach Verlauf vieler Jahr- 
tausende erscheinen zu lassen. Wie viel Anlass zu falschen Schlussen 
konnte ein solcher Fund nicht geben? Wie, wenn man dann dicht am 
Mammuth Gerithschaften fånde, welche nachweisbar einem Stådter zu 
Jakutsk gehårt, und zufållig eben dort gestråndet wåren? Ich selbst 
fand in dieser Weise, unfern vom Bache Hess, an der Westkuste des 
Taimyrsees, Noahholz und zerfallene Reste von Mammuthknocken durch- 
einanderliegend mit Stengeln von Weiden, die noch jetzt im Taimyrlande 
wachsen, und mit Netz- und Schlittenhålzern der Samojeden.» S. 285. 
7”) «Le Rhinoceros paråit aussi avoir été mangé par les aborigénes pyrénéens. 
Des dents molaires et un certain nombre d'os provenant d'un jeune indi- 
vidu ont été trouvés å Aurignac dans le remblai supérieur å la couche 
de cendres du foyer. Toutes les vertébres et les parties spongieuses des 
os longs avaient disparu, dévorées sans doute par les Hyénes; mais les 
parties épaisses et compactes de la diaphyse des os longs sont restées. 
Leur mode de cassure est le méme que celui des autres Herbivores, et 
quelques fragments portent la trace encore visible des outils tranchants. 
Du reste, nous trouvons une autre preuve que lorsque la dépouille de 
ce jeune Rhinocéros a été åmené lå, il venait d'étre récemment abattu, 
dans cette. circonstance que ses os, aprés avoir été cassés par I'Homme, 
ont été ensuite rongés par les Hyénes, ce qu'elles n'eussent point fait, s'ils 
n'avaient été encore frais et en possession de leurs sucs gélatineux» p. 197. 
”) Den Omstændighed, at et Rovdyr havde gnavet Knoglerne, er slet ikke, 
som Lartet mener, noget godt Vidnesbyrd om, at Knoklerne vare 
i en frisk Tilstand, da de bleve gnavede og nedlagte der; thi efter mange 
Aartusinder indeholde jo endnu Knoklerne en betydelig Mængde af deres 
dyriske Bestanddele, saaledes som alle Undersøgelser have vist, og 
Erfaringen viser jo ogsaa ideligen, at de i denne gamle Tilstand efter- 
