37 
spaltede, saaledes som Knoklerne af de spiste Rovdyr i Urti- 
den jo næsten altid bleve det. I denne Marvspaltning, hvis den 
er rigtig, ligger unægtelig et saagodtsom urokkeligt Vidnesbyrd 
om, at Næsehornet var samtidigt med Urfolkene; thi vi mangle 
ialfald Exempler paa, at vilde Stammer have udtaget Marvpillerne 
af henliggende Benrades Knokler. Men jo større Betydning i 
jord- og menneskehistorisk Henseende vi kunne komme til at 
tillægge den virkelig marvspaltede Tilstand, hvori et Dyrs Knok- 
ler findes, desto vigtigere er det for os at have fuld Overbevisning 
om, åt en egentlig Marvspaltning af Øhinoceroskloklerne her har 
fundet Sted. Ifølge den hele Anvendelse, som jeg fra en tidligere 
Tid af har søgt at gjøre af dette Forhold, skal jeg visselig sidst 
af Alle ville svække Betydningen deraf ved at gjøre nogen ubillig 
Indvending imod det, og jeg er overbevist om, at den hæderlige 
Lartet har selv troet at det Sete var Virkning af en Marv- 
spaltning, det vil sige, af en Aabning af Knoklerne ved Slag 
eller Kløvning, for derved at komme til den i Knoklen inde- 
sluttede Marvpille. Men for Næsehornets Vedkommende har An- 
"tagelsen af en saadan Marvspaltning altfor store Vanskeligheder, 
til at man kan gaae ind paa den, førend der foreligger aldeles 
afgjørende Beviser derfor, og det maa saaledes baade oplyses hvilke 
Knokler der fandtes aabnede for Marvens Skyld og hvilke Mær- 
ker der fandtes af de hertil fornødne, kraftige Slag. Men herom 
finder jeg ingen Yttringer hos Lartet, og jeg frygter meget 
for, at ligesom min franske Medarbeider paa denne Mark ikke 
har gjort Andre nøjere Rede for Grundene til hans Opfattelse, 
saaledes turde han maaskee ogsaa have glemt, medens han endnu 
stræbes og fortæres af knokkelgnavende Dyr; Stykker af Hjortehorn, Hvirv- 
ler og andre Knokkelstykker fandt jeg stærkt gnavede af en Arvicola, da 
de Natten over vare blevne tilbage ved Kjøkkenmøddingen, efterat de i 
4—5000 Aar idetmindste havde været vel tildækkede; v. Middendorff 
greb jo ogsaa en Mus, som havde «stark benagt» en tør og allerede brusten 
Mammuthtand (Sib. Reise, Bd. VI S.291) og s. fr. Der er altid Næring nok i 
saadanne Knokler for en Bengnaver og det er ikke saameget Knoklens Alder, 
som dens Fasthed og større eller mindre Grad af Tørhed, der betinger, om 
den vil blive angrebet. — Mærker af skjærende Redskaber kunne saare let 
fremkomme paa Knokler, friske eller fossile, der falde i Menneskehaand, 
og i en saadan Almindelighed ere de kun Vidne om den Omstændighed, 
at Mennesker have havt fat paa dem. 
