melse med de anførte Ord af Artemidorus og Geminus, kun at 
kunne sigtes til de æthiopiske Kyster indtil «Sydhornet». 
Fra Ptolemæernes Stæder og Havne paa den afrikanske Kyst 
af det røde Hav seilede græske Skibe til Arabien og Indien, og 
fra dem foretoges Jagter i de store Palmeskove, Olivenskove og 
Laurbærskove, der strakte sig langs med hele Kysten, baade 
indenfor og udenfor Strædet ved Deire. Man skjelnede mellem 
de mange Jagtdistrikter ved enten at kalde dem efter de Stæder 
og Havne, hvorfra de udgik, til Exempel det sabæiske efter 
Havnen Saba, eller efter de Græker, Eumedes, Pythangelus, 
Lichas eller Andre, der i de forskjellige Egne først havde ind- 
ført disse store Jagter. Det af Skovenes Dyr, som Jagten især 
gjaldt, var Elephanten.  Elfenbeen hørte dengang til de ægyp- 
tiske Templers og Palladsers almindelige Smykker, Ptole- 
mæernes Kongethrone var udarbeidet af Guld og Elfenbeen, og 
siden man ved Alexander den Stores Tog til Indien havde stiftet 
Bekjendtskab med de indiske Fyrsters ejendommelige Rytteri, 
med de uigjennemtrængelige Rækker af Krigselephanter, hørte 
saadanne som et nødvendigt Element ikke mindre til Ptole- 
mæernes end til Seleucidernes Hære.  Ptolemæernes Jægere 
anvendte forskjellige Midler, for at komme Elephanterne. til 
Livs. Naar man havde faaet Øie paa en Elephanthjord, der 
drog igjennem Skovene, sneg man sig efter de bageste Efter- 
nølere og søgte hemmelig at overskjære Senerne; andre 
Jægere gjennemsaugede nede ved Jorden de Træer, ved hvilke 
man havde bemærket, at Elephanterne pleiede at hvile sig, og 
naar Elephanten da kom og lænede sig til Træet, faldt delte 
over Dyret og hindrede det i at reise sig; vilde man fælde 
Elephanterne med Buer, brugtes disse saa store, at to Mænd, 
med den ene Fod sat fremad, maatte holde den fast, medens 
en Tredie spændte Strengen!). Et endnu bevaret Stedsnavn i 
Nærheden af Cap Guardafui er et talende Vidnesbyrd om, hvor 
1) Strabo XVI, 4. 
