208 
læses nemlig indskaaret med skarpe Træk følgende Indskrift, 
hvis Bogstavformer saavel som Liniernes Retning, der afvexlende 
gaaer fra Venstre til Højre og fra Høire til Venstre, tyde paa 
den græske Skrifts Barndom. 
MANOEO/7 :A|O9Y:; Ey 
13 JAR IITGAX 
NIKE: DPEwn TAOHOY 
IOAJI AT 
Saasnart denne Indskrift kom frem, blev den, eller rettere 
det hele Monument af Kjendere erklæret for uægte. Det var 
ogsaa en høist besynderlig Maade, hvorpaa det kom til Publi- 
kums Kundskab. Montfaucon fandt en Morgen tidlig, da han 
stod op, en Tegning af det stukket ind ved sin Dørlaas, uden 
Augivelse af hvem der havde gjort det; der var kun skrevet 
paa Papiret, at Monumentet var kommet til England. Montfaucon 
meddeelte det til Maffei, som netop dengang opholdt sig i 
Paris. Denne erklærede det strax for et Bedrag, og blev naturlig- 
viis bestyrket i denne Tro, da det, uagtet al hans Efterspørgsel 
i England, ikke lykkedes bam at erfare, hvor det fandtes. Senere, 
efter at det er blevet fundet i Pembrokes Samling, have de 
Lærde i Almindelighed beroliget sig dermed, som om Sagen 
var afgjort med at Marmorpladen virkelig existerede.  Maffeis 
Tvivl grundede sig deels paa de ovenfor anførte Besynderlig- 
heder (det Rococoagtige) i Tegningen, deels og fornemmelig 
paa Indskriften, og Båckhs Gjendrivelse deraf er rigtignok meget 
flygtig. Bogstaverne kunne vistnok siges at høre hjemme i det 
oldgræske Alphabet, men de ere deels karikerede, som A og Å, 
deels udhugne med en Regelmæssighed, der slet ikke passer 
med disse raae Former, som E. Der er anbragt Skilletegn 
imellem Ordene, som i den sigeiske Indskrift (Corp. Inscr. Gr. 8) 
og i den eliske ØRhetra (C. I. 11), men med en Conseqvents, 
som disse Indskrifter ikke kjende. Den frem- og tilbagegaaende 
