72 
Norge, om man nu havde brugt ganske den samme Fremgangs- 
maade imod de Anklagede som den, han bestandig havde be- 
tegnet som Retsfornegtelse og påaberaabt som en Hovedaarsag 
til Krigen. En saadan Fremfærd maatte Kong Erik dog indsee 
ikke kunde føre til Forlig med Norge. 
Heller ikke er det den i Danmark almindelige Proces. 
Kong Hagen siger i Manifestet af 2 Mai 1307 udtrykkeligt, at 
man ikke vilde høre den Lov, d.e. den Eed med Medeedsmænd, 
de bøde for sig; og der er overhovedet slet ikke Tale om Be- 
negtelsesedens Anvendelse ved denne Leilighed. Det er heller 
ikke let at indsee, hvorledes de Anklagedes Børn skulde paa 
denne Maade kunne nedslaae Anklagen imod deres Fædre. Vor- 
thelds-Eed eller Herredsnævn kan her ligesaalidt have været 
anvendt, fordi der da maatte efter Sagens Natur have været et 
Tolvmandsnævn for hver af de Anklagede og fra hvert af de 
Herreder, hvori de Afdøde saavelsom de endnu Levende havde 
havt Bolig. Af saadanne Nævn ere her ikke Spor; de maatte 
ogsaa 19 Aar efter Gjerningen, og efter flere af de Anklagedes 
Død, have været endnu vanskeligere at tilvejebringe end i Ny- 
borg, selv om Kongen vilde have indrømmet denne Proces. 
Overalt var det vistnok uforeneligt med enhversomhelst Lov 
i Danmark at forlange de Beskyldte, Døde som Levende, dømte 
" efter Anklagen, dersom ikke de eller deres Arvinger modbeviste 
denne. Dette siger jo netop ogsaa Kong Hagen i Manifestet, 
idet han erklærer, at ingen i Norge eller i Danmark brugelig 
Lov kom til Anvendelse, eller overhovedet nogen bekjendt Lov, 
— altsaa at de ere dømte efter en for Norden fremmed Lov. 
Og da kan der ikke være Tale om nogen anden end Keiser- 
loven, Romerretten, hvis Anvendelse i denne Sag allerede røber 
sig ved Forbrydelsens Betegnelse som crimen læsæ majestatis, 
og med hvis Bestemmelser om Fremgangsmaaden i Majestæts- 
forbrydelser Processen i Helsingborg ogsaa virkelig har meest 
Lighed, saavidt man kan see af det Hvidtfeldske Udtog. Fyrsten 
optræder som Anklager, Senatet dømmer, de Døde anklages og 
