T4 
Philipssønnerne og deres Medskyldige for en meget mindre 
Majestætsforbrydelse end et natligt Snigmord paa Gjernings- 
mændenes Herre og Konge. 
LER 
For et Par Aar siden fandtes i det britiske Museum en la- 
tinsk Opsats af 9de August 1400”) om Thronfølgen i de nor- 
diske Riger efter Kong Erik af Pommern. Den synes at hidrøre 
fra en engelsk Udsending, der har havt det Hverv i Norden 
selv at indhente Efterretninger om den unge nordiske Konges 
Ret til alle tre Riger, og om Udsigterne for hans tilkommende 
Børn til at erholde disse Kroner efter ham. Denne Undersøgelse 
maa hænge sammen med Underhandlinger om Ægteskab imellem 
Kong Erik og en engelsk Prindsesse. Her overraskes vi nu 
ved den Oplysning, at Dronning Margretes Adkomst til Norges 
Krone, og tildeels til Sverrigs, er grundet i Romerretten! Det 
hedder nemlig, at efter Kong Hagen (den Sjette) fulgte i Norges 
Rige hans Søn Olaf, hvis Moder var Dronning Margrete, og at 
hun, efter Olafs Død, i Kraft af det Tertullianske Senats- 
consult”), «ved hvilket bestemmes, at Moder arver Søn, naar 
denne selv ei har Børn, og gaaer foran alle Sønnens Agnater», 
arvede den norske Krone, da Norge er et Arve- ikke et Valg- 
rige. Hvad Sverrig angaaer, da er det et Valgrige; men efter 
Sædvane vælges den Nærmeste af Kongeslægten; da nu Usur- 
patoren Albrecht af Meklenborg var overvunden, blev Margrete 
frit valgt til Dronning af Sverrig som den Nærmeste, i Kraft af 
samme Senatsconsult og efter Sædvaneretten, fordi hendes 
Søn Olaf var den Nærmeste til at succedere i dette Rige efter 
Blodets Ret. Ved Danmark tager Forfatteren intet Hensyn til 
”) Trykt hos C. G. Styffé, Bidrag til Skandinaviens historia. II, p. 109. 
Stockholm 1864. 
” Corp jur. civ., Inst. III, tit. I; Digesta XXXVIII tit. XVII; Codex VI, 
tit. LVI, ad senatusconsultum Tertullianum. 
. 
