76 
kan være grundet Tvivl om, at Englænderen har indhentet sine 
Oplysninger enten ved det nordiske Hof selv eller hos Mænd, 
der stode høit nok til at have en Mening om de da gjældende 
statsretlige Forhold i Norden, og at han dog ikke har faaet 
nogen Kundskab om de vigtigste Overeenskomster, hvorpaa disse 
virkelig beroede. Havde man gjort ham bekjendt med den saa- 
kaldte Unionsakt af 13de eller 20de Juli 1397, maatte han jo 
have vidst, at denne udtrykkelig sikkrer Eriks Søn, eller en af 
hans Sønner, Successionen ved Valg i alle tre Riger. Maaskee 
har man ikke sagt ham dette, fordi det nordiske Hof selv ingen 
Vægt har lagt paa denne Opskrift af hvad Dronning Margrete 
og nogle Raadsherrer havde aftalt ved Kong Eriks Kroning i 
Kalmar 1397, da den aldrig blev til Mere end et Udkast. Men 
højst paafaldende er det, at Margretes Valg til Norges Dron- 
ning 1388, Eriks Anerkjendelse som hendes rette Arving, og 
den Erklæring, at Arvetallet derefter alene skal regnes fra ham”), 
— at Ålt dette er blevet ham ganske ubekjendt. Har man ved 
det nordiske Hof ikke villet tale om Dronningens Valg for ikke 
at rokke Englænderens Tro paa Norges Egenskab af et reent 
Årverige, Saa see vi nu, at netop Paaberaabelsen af det Ter- 
tullianske Senatsconsult istedetfor de virkelige Statsåkter har vakt 
hans Tvivl om Sikkerheden af Successionsretten for Eriks Børn. 
Maaskee har man ogsaa troet, at en almindelig anerkjendt Rets- 
grund til Dronningens Thronbestigelse vilde gjøre stærkere Ind- 
tryk i England end et Valg, mod hvilket der unegtelig kunde 
reises Indsigelse fra meer end een Side, og derfor ladet dette 
være uomtalt for at indskyde den i England, som i hele det la- 
tinske Europa, vel bekjendte og agtede Romerret som den egent- 
lige Retsgrund for Margretes og Eriks Stilling i Norge. Thi 
det Tertullianske Senatsconsult, fra Keiser Hadrians Tid, kjendes 
+) See det norske Rigsraads aabne Breve af ?den og 16de Februar 1388, 
samt udateret af 1389, i Diplomat. Norvegicum Ill, Nr. 477 og 484, og 
min Dissertation: Observationes criticæ p. 109. 
