— 
4 
kun af hvad Justinians Lovværk har derom. Egentlig er det 
ikke engang dette Senatsconsult selv, men Justinians Tilføjelser 
til og Ændringer i dets Bestemmelser, der kunde bruges til at 
godtgjøre Dronning Margretes Arveret efter Olaf; thi først disse 
var det, der skjøde Aguaterne tilside selv for en Moder, der 
kun havde havt een Søn eller een Datter, medens Senatscon- 
sultet endnu kun tillagde den fribaarne Moder denne Arveret, 
naar hun havde født tre Børn”), hvilket jo ikke var Tilfældet 
med den nordiske Dronning. Englænderens Tvivl om, at Eriks 
Ret til Norges Throne, der efter hans Mening alene grunder 
sig paa Margretes Afkald og paa hendes Arveret ifølge Senats- 
consultet, kan vedvare længer end i hendes Levetid, hidrører 
rimeligviis fra Ulpians Ord i Digesterne om dette Senatsconsult, 
at naar Moderen er borte, komme de til Arv, der vilde være 
komne, hvis hun ikke havde været”). 
Der er i Alt hvad nu er os levnet af Aktstykker angaaende 
de tre nordiske Rigers Forening ved Margrete og under Erik 
af Pommern intet Spor af, at det Tertullianske Senatsconsult, 
eller overhovedet romersk Ret, er kommen til Anvendelse ved 
denne Leilighed; men muligt er det dog, at dette desuagtet 
virkelig har været Tilfældet. Snarest maatte det da være skeet , 
ved det norske Rigsraads Møde i Oslo i Februar 1388, dengang 
dette efter Kong Olafs pludselige Død i August 1387 søgte et 
Paaskud til at skyde Meklenborgerne og de med Kongehuset 
beslægtede norske Stormænd tilside for at lægge Norges Scepter 
i Margretes Haand. At de selv ikke have været saa aldeles 
sikkre paa, at Moderen virkelig var Sønnens nærmeste Thron- 
+) Inst. II, tit. I, 2—4. 
%%) Dig. XXXVIII, tit. XVII ad senatusconsultum Tertullianum et Orphi- 
tianum II 2 47 in fine: invenimus rescriptum ab iImperatore nostro 
Antonino Augusto et divo patre ejus Mammiæ Maximinæ pridie Idus 
Apriles, Plautiano iterum consule (d. e. 208 p. Chr. n.), matre remota 
eos admitti, qui venirent, si mater non fuisset. Ergo et agnati ceteri- 
que succedent, aut si nemo sit, bona vacabunt. 
