130 
Hvad den herhenhørende Mynt angaaer (see S. 126 Anm. 23), 
svarer Fremstillingen påa samme til den paa Monumenterne; 
Kongen staaer paa den ene Side af Ildens Alter med Armen 
oprakt, Stormobeden paa den anden Side med Ringen opløftet 
i Haanden. Den maa altsaa forklares i Overeensstemmelse med 
de foregaaende Fremstillinger. Prof. Holmboe seer her i Ringen 
”et Symbol paa Rettergang” og i Alteret ”et Symbol paa Offer- 
tieneste” (S. 254-255). 9) Forf. henviser til nogle celtiske Mynter 
fra Gallien; men disse kunne ikke komme i Betragtning her, 
da de tilhøre et fiernt Folk paa et ganske andet Culturtrin; des- 
uden ere Fremstillingerne aldeles forskiellige og Ringen ikke af 
den samme Form. Ålteret paa den sassanidiske Mynt har ikke 
Hensyn til Offertienesten, men repræsenterer den persiske lid- 
dyrkelse; det er Alteret med den hellige Ild, i hvilken Ormuzd 
blev tilbedt, saavel i egne Helligdomme som i Husene, som blev 
baaren foran Kongen, og som slukkedes overalt i Landet ved 
hans Død. 
Ogsaa med Hensyn til Sassaniderne yttrer Prof. Holmboe, 
at han ”ikke kan antage, at Ringen eller Baandet, som de bar 
om sin Hovedbedækning, ansaaes for Tegn paa Kongeværdig- 
heden” (S.254). Men alle de sassanidiske Konger uden Und- 
tagelse ere, baade paa Monumenterne og Mynterne, fremstillede 
med Diademet om deres Krone eller Hovedbedækning; en enkelt 
Gang træffes ogsaa Diademet om det blottede Hoved.7?) Naar alle 
Kongerne af det arsacidiske Dynasti og mangfoldige andre Konger 
i forskiellige asiatiske Lande før og samtidigt med Sassaniderne 
35) Forf. bemærker her i Anm. 3, at paa nogle af Mynterne Ringen med de 
to nedhængende Baand sees afbildet paa Midten af Ildalterets Fodstykke. 
Men det er det samme Guddomssymbol, her er anbragt, som paa andre 
Mynter forefindes ovenover Alteret ved Siden af Flammen; dette viser 
sig ofte tydeligt (see f. Ex. Longpérier pl. VI, 3-4)... Jyfr min Afhand- 
ling om Religiøse Symboler S. 105. 
10) Saaledes paa en Guldmynt fra Sapor Ill; see: Longpérier Méd. des Sas- - 
sanides pl. VII, 4; Mordtmann Munzen mit Pehlvi-Legenden (1852) Nr. 93. 
