57 
giøse Indvielse, at de i deres Fjenders Land ofte uden Skaansel 
fuldstændig ødelagde hele Stæder og dræbte alle Indbyggerne, 
medens det øvrige Bytte blev brændt eller stundom, forsaavidt 
det var af Metal, afgivet til Templet"). Ogsaa Romerne (t. Ex. 
Marius efter det vældige Slag mod Cimbrer og Teutoner ved 
Aqvæ sextiæ (Aix)) ydede Guderne et Takoffer ved efter Seiren 
at samle Byttet til et stort Baal og opbrænde det. Hos galliske, 
slaviske og germaniske Folkefærd offredes sædvanlig idetmindste 
Noget af Krigsbyttet til Guderne og deres Templer, hvilket, 
ifølge bestemte historiske Vidnesbyrd. hos de slaviske Ryger 
udtrykkelig var fastsat til en Trediedeel, som henlagdes i Svante- 
wits Tempel i Arkona, og hos Stettinerne til en Tiendedeel, der 
offredes til Guden Triglav”). Men i særegne Tilfælde, hvor vig- 
tigere og især afgjørende Kampe forestod, gjorde man forud 
Løfte om, at det hele Bytte af Fanger, Dyr og Gods skulde 
tilhøre Guderne, naar disse kun vilde give Seir. Cæsar an- 
fører som et yderligere Vidnesbyrd om Gallernes Tilbøielighed 
til Offringer, at de «naar de gaae i Kamp, fordetmeste indvie 
(«devovent») Byttet til Krigsguden («Mars»). Efter Seiren offres 
de fangne Dyr, og det øvrige Bytte bringes sammen til eet Sted. 
I mange Stater sees paa hellige Steder hele opdyngede Høbe af 
saadanne Gjenstande, og det er sjeldent, at Nogen i den Grad 
ringeagter Religionen, at han skulde vove enten at skjule Bytte 
hos sig eller at borttage det, der er henlagt samlet, en For- 
brydelse, hvorfor ogsaa den haardeste og grusomste Straf er 
bestemt»?). En ikke mindre interessant og for Spørgsmaalet om 
Behandlingsmaaden af Byttet tillige højst oplysende Beretning 
findes hos Tacitus om en mellem Hermundurerne og Chatterne 
angaaende nogle Saltkilder udbrudt Krig, der, som det hedder, 
«blev til Held for Hermundurerne, men til Undergang for Chat- 
7) See bl. A. Josvæ Bog cap. 6—7. 
7”) Saxo, Lib. XIV ed. Muller p. 825. Anonymi vita Ottonis episc. Bam- 
bergensis, in Ludewig Script. rer. Episc. Bamb. col. 680. 
3) De bello Gallico lib. VI. cap. 16—17. 
