258 
terne, fordi Seirherrerne havde indviet den fjendtlige (Chatter- 
nes) Fylking til Tyr og Odin, ifølge hvilket Løfte Heste, 
Mænd og alt det Overvundne (eller hele Byttet) gives 
til Ødelæggelse»”). 
Endnu Aarhundreder senere viede de hedenske Nordboere 
påa lignende Maade før Slag Fjendens Fylking til Seirsfaderen 
Odin, hvilket symbolsk betegnedes derved, at der, indén Kam- 
pen begyndte, kastedes et Spyd henover Fylkingen. Efter Seiren 
bleve da alle Fangerne givne til Odin ved at hænges?) eller ved at 
sænkes i Moser, og med de første Høvdingers Blod besmurtes 
Altrene?) — det Selvsamme, som jo bl. A. Germanerne fordum havde 
gjort med deres romerske Fanger efter det ovenomtalte Varus Slag. 
At i saadanne Tilfælde i vort Norden, som i andre hedenske 
Lande, ogsaa Vaaben, Smykker og det øvrige Bytte gaves til 
Seirsfaderen som hans rette Eiendom, og at det, væsenilig for 
ikke at borttages eller vanhelliges, er ved Offringen bleven itu- 
brudt, sammenbanket og i det Hele gjort ubrugeligt, turde, 
endog afseet fra vore Mosefund, i og for sig være høist sand- 
synligt. I fuld Overeensstemmelse med hvad Tacitus fortæller”) 
om Germanerne, at «Høvdingerne kæmpe for Seiren, Følget for 
Høvdingen», kan det vistnok med Føie paastaaes, at Oldtidens 
Kampliv ogsaa hos andre Folk og ikke mindst hos vore For- 
fædre var, især under større Krigsforhold, gjennemtrængt af den 
Tanke, at Æren nærmest tilkom Seirherren, men Byttet 
Guderne. 
Gaaer man følgelig ud fra den ved saa mange og såa mærke- 
lig samstemmende historiske Vidnesbyrd støttede Anskuelse, 
1) Annalium lib. XIII cap. 57 (ved Aar 60): «sed bellum Hermunduris 
prosperum, Chattis exitio fuit, qvia victores diversam aciem Marti ac 
Mercurio sacravere, qvo voto eqvi, viri, cuncta victa occidioni dantur.» 
2) Ifølge «Runatals pattr Opins» Str. 1 hang Odin endog paa et Træ, «given 
til» sig selv. See ogsaa Str. 20. 
3) Hervørs og Heidreks Saga cap. 12. 
4%) De Germania cap. 14. 
