Bedrager (æyveryc) udlagde Ordene saaledes: «Vi», siger han, 
were Mennesker, alle de Andre Sviin og Hunde». 
Man finder da de to ovenfor anførte Citationer af Johannes" 
Evangelium Joh. I, 9. og II, 4 iblandt endeel andre, tagne fra 
Matthæus”, Lucas” Evangelier, Pauli Breve til Romerne, Korin- 
thierne, Ephesierne, altsaa netop fra Bøger i vor nytestament- 
lige Kanon, og dette, i Forening med, at de anførte Ord: ”Hv 
td påg To dAndvov, 0 pærtiler mavra &vdgænov égyomevov sig 
tov xoc0uov, og «OXræ mjxer 1» wa, uov», kun findes i Johannes- 
evangeliet af alle de Skrifter, som ere os bevarede fra Oldtiden, 
synes afgjørende for, at de ere Citater netop af det sidstanførte 
Evangelieskrift og ikke af noget andet Skrift. 
Derom er det da heller ikke, at der nærmest er reist 
Tvivl). Men derimod hår man spurgt: Er det nu virkelig fra 
Basilides selv, er det af denne Hæretikers eget Skrift, fra de 
24 Bøger ”E&nyntxa, hvis Affattelse maa henføres til Tiden før 
Hadrians Død (s. ovenfor S. 7), at de omspurgte Bibelsteder 
ere citerede, eller fandtes de i et eller andet Skrift eller i flere 
Skrifter af Basilides' sildigere Tilhængere, som Forfatteren af 
Philosophumena benyttede til sin Fremstilling af den Basilidianske 
Lære? Thi at de gnostiske Hæretikere efter Midten af det det 
Aarh. kjendte og benyttede det Nye Testamentes kanoniske Skrifter 
og navnlig med en vis Forkjærlighed det fjerde kanoniske Evan- 
gelium, er sikkert nok, men det, der omtvivles eller benægtes, 
er netop dette, at de ældre Gnostikere, Basilides, Valentinus 
0. Å. skulde have kjendt og benyttet navnlig Johannes-Evangeliet. 
1) Dog kunde der jo altid siges, at hine to Citater vare tagne af et ældre 
Skrift, som senere ogsaa var blevet benyttet af Forfatteren til det fjerde 
Evangelium, men ikke vare tagne umiddelbart fra dette Saaledes har 
man jo meent, at ogsaa Citatet i Homil. Clem. XIX, 22, der røber såa 
nøie sit Slægtskab med Joh. 9, 1 ff, ikke skulde være taget fra Johannes- 
evangeliet, men fra et ældre acanonisk Evangelium — en Formodning, 
som dog selv Volkmar (Theol. Jahrbb. 1854 S. 451 f.) tilbagekaldte, 
men som Scholten har fornyet, s. Die åltesten Zeugen etc. S. 60 ff. 
Vi skulle senere komme tilbage til dette Punkt. 
