aa lut 
stikerne at skaffe deres theosophiske Speculationer Indgang 
netop ved Henviisning til hine, idet de herved opnaaede meer 
end een Fordeel. Thi da der endnu ikke var vedtaget nogen 
Bestemmelse om, hvilke og hvormange Skrifter der tilkom Plads 
i det Nye Testamentes Samling, kunde de med større Frihed 
gjøre deres Valg og benytte de blandt de nytestamentlige Skrifter, 
som meest tiltalede dem, og atter kunde de af de valgte Skrifter 
benytte de Udsagn, som bedst syntes at egne sig til at under- 
støtte og anbefale deres Anskuelser. Ligesaalidt som man der- 
for af den Omstændighed, at de nytestamentiske Skrifter hos 
de ældste kirkelige Forfattere saa sjelden omtales, tør slutte, at 
hine Skrifter til den Tid ikke existerede, ligesaalidt tør man fra 
den forskjellige Maade, hvorpaa de citeres i de apostoliske 
Fædres Skrifter og i Brudstykker af hæretiske Skrifter, som ere 
os opbevarede, slutte, at disse sidste ikke kunne have været 
forfattede af de ældste Gnostikere selv, men maae hidrøre fra 
disses senere Disciple. 
Naar man desuden i saa afgjørende Tone, som stundom er 
Tilfældet, taler om, at i den ældste christne Kirke indtil Midten 
af Zdet Aarh. ansaaes udelukkende det Gl. Test. som «hellig 
Skrift», og at vi først hos den antiochenske Biskop Theo- 
philus, omtrent ved Aar 170 see Apostlenes Skrifter satte i 
lige Classe med det Gl. Test.'s Skrifter som hellige og inspirerede >), 
det G. T.'s Skrifter som inspirerede og hellige, og at derfor findes de 
nytest. Skrifter saa sjelden citerede hos de apostoliske Fædre og de 
andre ældste christelige Forfattere, bør man tage Hensyn til den Bevidst- 
hed, som udtaler sig paa saamange Steder hos de sidstnævnte Skribenter, 
at hiin guddommelige Aand, som i det Gl. Testamentes Tid havde viist 
sig virksom kun i Enkelte, Propheterne, nu ved Christus var bleven alle 
sande Troende til Deel. Ikke blot Barnabas, Clemens Rom., Ignatius, 
men Justinus, Clemens Alexandrinus ansee sig selv deelagtige i samme 
guddommelige Aand, der virkede i Apostlene. De Sidstnævntes Fortrin 
bestod deri, åt de vare umiddelbart valgte af Jesus Christus til at være 
hans Sendebud. S. Beviissteder hos Credner, Beytr. I, S. 10 ff. 
2) S, Theoph. ad Autol. l. II, 22. 'OJev diddoxovor nuas ai dyrer 
yoagui xzæi mævtes oi mvevuatopdgor, éE æv Iwdvvns kæyer ”Ev doyg 
nv 0 hkoyos x7Å. 
