tilbedt back bleen 
-I 
En saadan Mulighed kan nu ved denne Leilighed ligesom i de 
fleste Tilfælde, hvor der handles om et Oldtidsskriftis Authentie, 
ikke nægtes, naar man forkaster Gyldigheden af de Vidnesbyrd, 
som man ellers i lignende Anliggender pleier at ansee for til- 
strækkelige. Men da man dog ved historiske Undersøgelser maa 
gjøre Afkald paa et mathematisk Beviis' Sikkerhed og nøjes med 
overveiende Sandsynlighed, bliver her Spørgsmaalet, om man har 
større Grund til at antage Formodninger og Hypotheser, som 
ikke understøttes ved nogen afgjort Kjendsgjerning, eller at an- 
tage en Tingenes Sammenhæng, som anbefaler sig ved Kjends- 
gjerninger, der ikke lade sig afvise. Kjendsgjerning er det nu, at 
vi hos de kirkelige saavelsom hos de hæretiske Skribenter fra 
de apostoliske Fædre af indtil Theophils og Irenæus" Tider finde — 
i Forhold til de faa og fragmentariske literaire Produkter, som 
ere os opbevarede fra hiint Tidsrum — en Mængde deels ud- 
trykkelige Citationer deels Antydninger af Steder, som læses i 
det- Evangelium, der fra 170 eft. Chr. — med Undtagelse af 
AÅlogernes") kun påa indre Grunde støttede Modsigelse — 
ovgavæøåv. Med Undtagelse af gav un åvaysvvndnte, som Justinus og 
Homilisten have tilfælles, istedetfor at det hos Johannes hedder: åær um 
Tis yévvndn åvwdev, er Uligheden i Citationen mellem de tvende første 
saa stor, at, dersom Jesu anførte Ord skulle være øste fra skriftlige Op- 
tegnelser, kun ikke fra Johannesevangeliet, maae vi antage, at Justin 
har benyttet eet, Homilisten et andet Evangelieskrift, som begge ere os 
ubekjendte. Imidlertid fører dog Justins tilføjede Bemærkning om Umulig- 
heden af en Gjenfødelse i bogstavelig Forstand Tanken tilbage til Ordene hos 
Johannes Ill, 4, ligesom Homilistens ejendommelige Tilsætning idarr Cvr 
x1l. bringer Johannes 1Il, 5 8£ édertos i Erindring. Skulde da ikke det 
Phænomen, som her frembyder sig, lade sig forklare af, at baade Justin 
og Homilisten have citeret Johannes Ill, 3—5 efter Hukommelsen, og 
Overeensstemmelsen i Brugen af ågv un dvaysvvndnts være opstaaet 
ved Forbindelse med en Reminiscens fra Matth. XVIII, 3: 0 Yncoris 
ener ”Aunv kéyn tuiv, av un cTgagpnTte zai yivncde ås Tå mardia, 
vi un &sékdnte £is Tv Baoiieiav tøv ovgevøv (mærk Joh. Ill, 5: ov 
dvyvatar sisslF siv sis (Cod. Sin. idsiv) zyv 8. T. $.) —? 
Saaledes kaldes af Epiphanius (Hær. II, c. 3, 4) et Parti i det Aarh. i 
Lille-Asien zigsors dnogallovoe Twavvov tas Bi8l.ovs, hvorom Epiphanius 
dog forresten selv siger (c. 4): dozodor avrot T& io ulv mroteverv 03 
- 
mø 
