80 
Skrift imødekom alle denne Tids dogmatiske Interesser og gav 
det, hvortil hele den dogmatiske Udvikling trængte hen, det, 
som fra alle Sider længst var forberedt og tilstræbt, dets Ud- 
tryk. «I det fjerde Evangelium fandt Gnostikere og Montanister 
det, som de forgjeves søgte i de ældre Evangelier, en Christus, 
som svarede til deres Forestillinger om hvad Christus havde 
gjort og sagt, netop fordi han var opstaaet under disse Fore- 
stillinger. Det Samme var Tilfældet med Katholikerne i Tiden 
efter Zdet Aarh.'s Midte. De fandt et Evangelium, hvis Sandhed. 
havde sin Borgen for dem i dets Overeensstemmelse med deres 
dogmatiske Anskuelser; og derfor kunde de ikke tvivle om dette 
Evangeliums apostoliske Oprindelse. Medens ægte apostoliske 
Skrifter (f. Ex. Johannes” Apokalypse), eller Skrifter, som dog 
stod den apostoliske Lære nærmere (Hebræerevangeliet, Hermæ 
Pastor, 0. a.) senere kunde komme i Mistanke for ikke at 
stemme med den sande Lære, altsaa være uapostoliske, maatte 
netop saadanne Skrifter, der fjernede sig fra Apostlenes histo- 
riske Lære, men fremstillede en sildigere Tids Læretypus, netop 
for denne Tid anbefale sig som apostoliske. Idet Kirken fjer- 
nede sig fra sit oprindelige Standpunkt, men tillige fastholdt 
Traditionens Grundsætning, den absolute dogmatiske Stabilitets 
Princip, var det en for den uundgaaelig optisk Illusion, at den 
maatte troe, at de, som vare blevne staaende paa biint Stand- 
punkt, havde fjernet sig fra det; hvad derimod den selv i sin 
fremskridende Udvikling optog i sig, det havde den ogsaa havt 
fra Begyndelsen i sig. Hvad der i Johannesevangeliet for os er 
Tegn påa dets sildige Oprindelse, det gjaldt for Kirken i det 
2det Aarh.'s sidste Halvdeel som Beviis for dets Ælde?).» 
Altsaa, det fjerde Evangelium var — efter denne Frem- 
stilling — en ligesaa tro Gjenspeiling af Kirkens Bevidsthed 
efter Midten af 2det Aarh., som det var fremmed for den apo- 
') S. Zeller, Die åusseren Zeugnisse uber das Dasein und den Ursprung 
des vierten Evangeliums, Theol. Jaåhrbb. 1845. S. 643 f. jfr. 648, 
