j=ynas nästan öfverallt pä öns östra sida brant nod- 

 stupa i sundet. 



Tre fjonlar, Horn- sund, Bcll-suniJ och Jce-suml, 

 iiHränga flera mil uti södra hälften af liufvudöns vestra 

 kust. De Iiafva goda ankarplatsar och erbjuda ser- 

 • Irles godt tillfälle för umiersiikuiiig af hafftdjurfii. De 

 äro teinligen djupa; uti Bcll-sund och Ice-siind fimicr 

 man ända till 150 famnars djup, under det öppna haf- 

 vft invid kusten sällan eger större djup än 70 

 famuar. 



Till en vidd af ) — 2 mil frän kusten sträcka sig 

 de sa, kallade hualrossbinharne, ett namn, hvarmed 

 man betecknar de mas^^or af me<l Zoofytcr bevuxna 

 lö>a stenar, hvilka här uteslutande bilda hafshottcn. 

 .Största delen af dessa stenar föres sannolikt genom 

 isea frän sjelfva jöklarna och äro ej annat än Icm- 

 ningar af jöklarnes mi<ltelgärd( n. Man ser dessa mid- 

 tel"-äKlen som länga svarta band, burna af jökeli>en, 

 iiitd h vilken <le föras ned i liafvet. Mellan llorii- 

 sitfid och Magdalena Baij hnr bottnen denna be>kaf- 

 fenhct. Pä djupet träffas nästan aldrig fast berg^^rund 

 ocli sällan lerbotten. Vid norra delm af Spltsbergen, 

 der graniten uppträder, har man sandbotten. 



Norr om Icc-sund finnes pä vestra kusten ej län- 

 gre nägra djupare inskärningar utan en«la-t mindre 

 vikar. Ilvalrossjägare ujjpgifva att hafvet utmed hela 

 norra kusten är grundt, hvilket äfven är fallet vid 



