— - 93 — 



Jcmlur man nu donna ännu pågående blipniiig 

 och reffling vid en jökel inom Skandinavien, hvilken går 

 sä nära hafsytan att dess understa kant ej är 100 

 fot deröfver, med de refflor, den slipniiig med sina 

 stöt- och läsidor, som finnes öfver hela denna lialh) 

 ända ned till vattenytan, så skall man äfven vid den 

 noggrannaste granskning fåfängt söka upptäcka minsta 

 olikhet dera enudlan. livar man blottar berget frän 

 derofvan liggande grus och sand, som skyddat mot 

 luftens åverkan, finner man refflorna lika tydliga, som 

 de, hvilka än i dag åstadkommas af jöklar inom samma 

 land. Sefströms år 1836 först framstälda åsigt om 

 vattenfloder såsom fenomenens orsak kunde ej hiiigre 

 tillerkännas ens möjligheten af sannolikhet när irnder- 

 sökningarne sträckt sig längre an till södra och nied- 

 lersta Sverige. Bötlingk *) fann i Finland att reff- 

 lorna der vetta mot Ishafvet, Hvita hafvet och Ladoga- 

 sjön, och om man härmed sammanställer iakttagelserna 

 rörande rigtningen af de Skandinaviska bergens refflor, 

 rår man knappast något väderstreck, åt hvilket ej den 

 antagna rullstens-floden skulle gått. 



DuifOCUER, som är en ifrig förfäktare af den äsig- 

 ten att slipningen skett under en vattenflod, nödgades 

 (lerföre, för att förklara detta förhållande, antaga flera 

 centra för densamma. Sålunda måste rörelsens orsak 



*) Edinb. New. Philos. Jouni. Vul. XXXII, p. 103 



