Om den periodiske ændring af laavstrømmenes styrke. 29 



delig antaget, at den er gået over i lærebøgerne. Forklaringen 

 af tavstrøramene ved hjælp af vindene er også så naturlig og 

 ligefrem, at man alene kan undre sig over, at den ikke alle- 

 rede forlængst er bleven almindelig erkjendt. 



En vind, som blæser hen over havet, sætter våndet i be- 

 vægelse. Ved friktionen forplantes, som Zöpprits^) har vist, 

 bevægelsen til de dybere lag. Det afhænger af vindens styrke 

 og varighed, hvor dybt virkningen skal strække sig. Hoved- 

 strømmen går i den herskende vinds retning, og dens bevæ- 

 gelse er afhængig af overfladens midlere hastighed. Vinde af 

 kort varighed formår vistnok forbigående at ændre strømmens 

 retning på overfladen. Men ved visse vindes overlegenhed 

 gjennom mange årtusinder opstår mægtige strømme, hvis styrke 

 vel kan ændres, men hvis retning er uafhængig af de vexlende 

 vinde. For det øverste strømsystem, som alene har indflydelse 

 på klimatet, og som ifølge Mohn strækker sig til et dyb af nogle 

 hundrede favne, er altid den midlere vindretning og vindstyrke 

 i det sidste store tidsafsnit hcstemmende. 



En sådan mægtig strøm er den varme nordatlantiske hav- 

 strøm. Den mildner vinteren, selv under høie bredder. Efter- 

 som overfladen afgiver varme til luften, erstattes den tabte 

 varme fra dybere vandlag, og sålæuge der endnu er et uopbrugt 

 varmefond i dybet, vil havet stadig afgive varme til luften. 



Således betinges vort milde klima af den varme nordatlan- 

 tiske strøm. Den gaar i de herskende sydvestvindes retning. 

 Og således har den gået gjennera årtusinder. Sålænge Nord- 

 atlanterhavet hat været åbent mod syd og hav og land har 

 havt omtrent samme fordeling som nu, må strømmen have 

 været der på grund af de almindelige love for vind- og strøm- 

 forhold^). Og efter hvad der ovenfor er sagt, er det således 



Wiedemanns Annalen, Neue Folge, III. (1878) p. 582-607. 



-) I myrene i Fenlandets veirhårde egne (Østengland) ligger (if. Skerichley) 

 de laldne stammer, selv i de ældre torvlag, i retningen SV — NE, som 

 er den endnu herskende vinds retning Men i de lunere dalstrøg samme- 



