124 Amund Helland. 



gen er nogenlunde nord-sydlig, ved Sveinagja nøiagtigere 

 NtO., ved Hekla, hvor den er nordostlig, og Laki, hvor kra- 

 terne ligeledes ligger nogenlunde ifra SV. mod NO. 



De retninger, som findes hos Heklas, Leirhniikrs og 

 Sveinagjàs kraterrækker, har forskjellige forskere søgt at 

 gjenfinde ogsaa udenfor selve vulkanen eller kraterrækkerne, 

 saaledes hos gjåerne, hos gangene, ja endog hos fjordene og 

 i hele landets konfiguration. Disse forsøg er drevet temme- 

 lig vidt, og det tør derfor ikke være af veien at diskutere 

 den rolle, som de angivne retninger siges at spille i Islands 

 geologi. 



Th. Kjerulf har i en af handling »Islands vulkanlinier«*) 

 opstillet flere spaltelinier, om hvilke han siger, at de »saa 

 paafaldende danne paa engang et grundelement i ølandets 

 indre bygning, i dets vulkanske virksomhed og i dets ydre 

 fjeldformer, saavel som i opkneisende høidedrag, indskjæ- 

 rende fjorde, udspringende halvøer og i hele kystkonturen.« 



Des opstilles da retninger for: 



1) vulkanernes spalter, N. S. og SV. NO., 



2) gjåerne, N. S., SV. NO. og NNV. SSO., 



3) de varme kilder, N. S., SV. NO. og N. 57° V., 



4) gangene, N. S., NNO. SSV,, og to andre noget variable 

 retninger, 



5) vulkanernes rækker, 



og endelig nævnes »udbrudenes tidsrækker, hvilke man 

 ogsaa kunde gjøre anskuelig i form af tabeller.« 



For vulkanernes spalter opstilles der to retninger N—S. 

 og SV — NO.: »Den første saaes ved Leirhnûkrs udbrud 

 »1725, ligeledes ved Kraflas udbrud, og sidst nu ved Øster- 

 »Ijeldenes udbrud, hvorhos en sænkning fandt sted langsmed 

 »revnen paa den ene side.« 



") jSTyt Mag. f. Naturv. Bind 21, 1876. 



