132 Amund Helland. 



linier helt ned til Øræfajøkull, saa vil de her diver- 

 gere ikke saa lidet fra hverandre. I hvilket forhold Mel- 

 rakka halvø, der gaar ikke mod nord^ men mod NNV., staar 

 til disse nord-sydlige vulkanske linier, er ikke nærmere ud- 

 viklet. 



Endelig Heklas linie, der skal pege paa næs og ind- 

 skjæringer længst i NO., vil, om den af forfatteren angivne 

 retning N. 60° 0. er rigtig, træ:ie i det østlige Island paa 

 den imod øst gaaende LoomundarfjørOr. Men selv om den 

 traf hine indskjæringer længst i NO., saa vilde den omstæn- 

 dighed, at en linie efter en kort vulkanspalte forlænget over 

 300 kilometer, omsider træfFer et næs, som gaar mod NO., 

 ikke være særdeles overbevisende. 



3. Gjaer. 



En gjå (udtales jau) er, som før berørt, en sprække i en 

 lavamark, ofte ledsaget af dislokationer, der giver sig tilkjende 

 i overfladen derved, at den ene side af spalten ligger høiere 

 end den anden. Gjåerne er ofte ikke bredere, end at man 

 kan gaa eller springe over dem, men til andre tider er de 

 10 til 20 meter brede. Gjåerne har geologisk interesse, 

 dels derved, at de viser, hvorledes unge dislokationer giver 

 sig tilkjende i overfladen, dels har de vistnok ogsaa sin be- 

 tydning som bidrag til kjendskab om beskaffenheden af det 

 under lavamarkerne liggende berg. 



De to mest bekjendte gjåer paa Island er Almannagjå 

 og Hrafnagjà] disse har efter Gunnlaugssons kart en længde 

 af omtrent 8 kilometer ; Almannagjå gaar efter kartet om- 

 trent imod N. 60° 0., Hrafnagjå omtrent imod N. 40° 0.; 

 afstanden mellem begge er ved tingvallavatn 7 kilometer. 

 Det er vanskeligt at danne sig et billede af disse to gjåer, 

 fordi de er saa høist eiendommelige og usædvanlige dannel- 

 ser; de er to brudlinier, og det mellemliggende land- 



