138 Amund Helland. 



sunkne stykke land at være efterladt huler, hvis størrelse vil 

 være afhængig- af gjaens aabning. 



4. De varme kilder. 



De varme kilder er ikke, saaledes som vdkanerne, kun 

 virksomme til enkelte tider, men deres arbeide fortsætter 

 uafbrudt gjennem længere tidsrum. 



Der er forskjellige slags varme kilder p'ea Island, og 

 Islændingerne benævner dem efter deres natur og beskaffen- 

 hed med forskjellige navne: Hverr, Geysir, Laug, Nämi, 

 Leirhverr, ølkelda. Imidlertid kan disse kilder naturligen 

 deles i 3 slags, nemlig i svovlkilder eller nåmxir, kiselkilder 

 eller hverar og kulsyrekilder, elkeldur, og disse tre slags 

 kilder igjen er kun forskjellige stadier i kildernes udvik- 

 lingshistorie, saaledes at svovlkilderne er de, som først op- 

 træder efter udbrudene, medens kulsyrekilderne kommer sidst. 



Svovlkilderne kalder Italienerne solfatarer, Islændingerne 

 namur eller brennisteinsnåmur, hvor brennisteinn betyder 

 svovl, og nåmi egentlig en grübe. Disse kilder er dampkil- 

 der og gaskilder; produkterne udsendes altsaa i dampformig 

 og gasformig tilstandjikke flydende. De afsætter omkring aab- 

 ning gedigent svovl. 



Gåsene og dampene gjennemtrænger og dekomponerer 

 den omgivende sten og danner blandt andre produkter 1er 

 af denne; vand og sure væsker kommer til, og af denne 1er 

 bliver en blød velling; der fremkommer da ofte nær solfato- 

 rerne graa kogende og spruttende lerpøle, som Italienerne 

 kalder makaluber, Islændingerne leirhverar, der er et slags 

 dyndvulkaner. 



Kiselkilderne, som Islændingerne kalder hverar (hvilket 

 navn forøvrigt synes benyttet om varme kilder overhovedet, 

 selv om de ikke afsætter kisel), fører varmt klart vand; 

 naar hveren nu og da udsender sine vandmasser i en sprut. 



