236 I- H. L. Vogt. 



ken i min indberetning til den geol. undersøkelse, 1882 ^). 

 I mulden i feltets søndre del optræder, saavidt det kan afgjø- 

 res, silurisk etage 4; i bunden af den samme fold har man 

 derimod længere mod ONO. (ved Sandvikbækken) de højere 

 liggende etager 5, 6 og 7 og først i større dyb kommer 

 etage 4. Da de punkter, hvor de øvre etager (ved Sandvik- 

 bækken) findes, ikke ligger i større, men snarere i mindre 

 bøjde over havet end det udgaaende af etage 4 i foldens 

 fortsættelse mod VSV., kan axelinjen neppe ligge aldeles 

 horizontaî, men maa hælde ud mod Mjøsen (mod ONO.). 



Vi skal, paa grundlag af de foretagne undersøgelser, for- 

 søge nøjere at illustrere forholdet ved granitens frembrud. — 

 Granitens bænkning har paa mange steder i Skreikampen 

 og i de store granitfjelde paa O.-siden af vort silurfelt et 

 meget decideret fald ud mod Mjøsen, aldeles som tilfældet 

 er f. ex. ved Idefjorden. Det er efter dette sandsynligt^), 

 at graniten oprindelig hævede sig som en mur langs Mjøsen; 

 denne store indsænkning skulde altsaa — i det sydlige parti 

 — i alle fald for en del skyldes den oprindelige konfigu- 

 ration. Med denne opfatning stemmer ogsaa forholdene læn- 

 gere mod S. i omegnen af Feiring kirke: langs Mjøsens 

 strand er grundljeldet næsten overalt dækket af alunskifer, 

 selve grundfjeldets overflade ligger altsaa her paa de fleste 

 steder dybere end Mjøsens niveau, men lidt længere mod V. 

 (mellem Røisie og landevejen Hurdal — Feiring) stikker grund- 

 fjeldet op i dagen, i højde antagelig ca. 150 m. over Mjøsen. 

 Hvis vi ikke vil forudsætte hævninger eller dislokationer af 



') Nyt mag. f. naturv. 1883. 



-) Oft". »Nogle bemærkninger om granit«, Kristiania videnskabs-selskabs 

 forh. 1881. Jeg benytter ber anledningen til at indskyde, at ogsaa ved 

 bele den nordre del af Ekernvandet danner granitens bænke en meget 

 regelmæssig indsænkning, i det bele og store svarende til den nuværende 

 overflade 



