Norske ertsforekomster. 243 



rene, sammenhængende partier, men kun smaa, isolerede 

 punkter. Selve de rent lokale lejningsforholde giver dog-, som 

 vi skal se, paa enkelte steder en antydning til, at ertsen, 

 trods den tilsyneladnnde lejeformige optræden, alligevel ikke 

 oprindelig hørte hjemme i skiferen, men at den er senere 

 indkommet. Ved de i umiddelbar nærhed af granitgrænsen 

 værende gruber optræder ertsen altid lejeformig mellem skik- 

 terne, uanseet disse stilling (se f. ex. profil fra Narverud 

 grübe, fig. 3, hvor skiferens fald kun er ca. 10°; lignende 

 forholde ogsaa ved Flesvig grübe). Naar man kommer læn- 

 gere bort fra grænsen, hersker derimod den regel, at gruberne 

 altid gaar nogenlunde ret paa dybet; det vanlige er, at ski- 

 feren paa disse steder staar foldet under steile vinkler, og da 

 følger ertsen slavisk efter skikterne, men hvor lagstillingen 

 er flad eller svarende, gaar gruben (o: ertsen) alligevel om- 

 trent ret paa dybet, skjærer altsaa skikterne under en vis 

 vinkel. Det sidste forhold kan studeres ved f. ex. Aaserud 

 skjærp og ved flere af de egentlige Aaserud gruber (se profil, 

 fig. 7 og 10); paa førstnævnte sted er ertsen fulgt ca. 30 m. 

 ned gjennem skikterne. Vi faar altsaa allerede paa dette 

 punkt en forestilling om, at det principielle ved forekomster- 

 nes geologi bestaar deri, at ertsen gaar paa dybet, det sekun- 

 dære, at den følger skikterne. 



Som allerede tidligere omtalt, optræder ertserne dels i de 

 forskjellige siluriske etager (se henvisning til prof. Th. Kjerulf, 

 Ilds. 0. d. sydl. Norges geologi) og dels i de øvrige, til 

 graniten opstødende bergarter. Den følgende oversigt støtter 

 sig dels paa Kjerulfs undersøgelser i), dels paamin e egne. 



^) Mærkede med *). 



16* 



