Norske ertsforekomster. 247 



gerø- og Arendals-felterne. Allerede i tiden omkring 1814 

 blev de forskjellige jerngruber i Skrei-feltet nedlagte, medens 

 flere af Drammens-feltets gruber holdt sig adskillig længere; 

 de to, som længst var gjenstand for drift, var Aaserud og 

 Røkeberg (stanset i resp. 1870 og 1866). For at man kan 

 faa en idé om produktionens størrelse o: malmens kvantitet, 

 kan anføres, at i 1866 leverede Aaserud grübe 4560 tons 

 malm med 77 mands belæg og Røkeberg grübe 330 tons med 

 16 mands belæg. Det fremgaar af disse tal, at der i alle 

 fald paa flere steder har været koncentreret ganske betyde- 

 lige ertsmængder. 



Det karakteristiske ved de i de siluriske skifere optræ- 

 dende jernforekomster er, som allerede B. M. Keilhau saa 

 smukt har paavist, tilknytningen til granitgrænsen, idet samt- 

 lige hid hørende forekomster enten ligger lige paa grænsen 

 eller i kort afstand fra samme. Keilhau anmærker herom 

 (se Gæa norvegica,- pag. 82), at »af 60 paa magnetjern drevne 

 egentlige gruber, mindre skjærp fraregnede, ligger 4 i granit 

 og i syenit, 12 i haarde skifere eller marmor, 19 paa selve 

 grænsen« — og han tror, at de fleste af de øvrige ogsaa 

 ligger paa selve grænsen eller meget nær samme. Da man 

 af en saadan summarisk sammenstillen faar en meget god 

 oversigt over de punkter, hvor ertsen banede sig vej og til- 

 slut afsatte sig, vil ogsaa jeg meddele resultatet af mine 

 undersøgelser over det rent topografiske forhold mellem gru- 

 berne og granitgræosen. Af de af mig besøgte forekomster 

 ligger 9 paa selve grænsen eller kun et par, i højden 5—10, 

 m. fra samme; ca. 25 ligger i de forhærdede skiferes zone, 

 oftest et par 100 m. fra grænsen, i max. t.5 kilom. borte; 

 10-12 ligger i smaa, siluriske brudstykker inde i graniten, oftest 

 paa grænsen mellen graniten og brudstykket (se f. ex. fig. 8, 

 — hvilke forekomster godt kunde henregnes til de paa selve 

 grænsen liggende). Desuden ligger Langgaards grübe og 



