248 I- H. L. Vogt. 



nogle smaa gruber og skjærp ved Stefierud ' ) inde i grund- 

 fjeldet, og ibde i porfyren No for Grorud er der et helt felt 

 af gange. Lige ved granitgange (eller kvartsporfyrgange) bar 

 vi ogsaa et par forekomster (Hauksæter, Besseberg og Nedre 

 Grorud), som ogsaa kunde henregnes til de paa grænsen 

 liggende, idet granitgangene rimeligvis kun er apofyser af 

 hovederuptiven. 



Som typus for de lige ved grænsen liggende forekom- 

 ster vil vi tage Narverud magnetit-grube (pr. Drammen), hvil- 

 ken grübe overhovedet er en af de største i de ber omhand- 

 lede felter. Det er her det lige paa selve graniten hvilende 

 lag (se profil, fig. 3), som — i en mægtighed af ca. 5 m, — 



Fig. 3. 



Granatmasse 



med magnet- 



jern. 



Granit. Granit. 



Profil over Natverud magnetit-grube (Drammensfeltet). 

 (Grubens dybde ca. 12 m.) 



er ertsførende, idet det udelukkende bestaar af en veksel af 

 magnetit og granat, hvilken sidste jævnlig optræder i gode 

 krystaller (c<o . 202), med lidt glimmer, hornblende m. m.; 

 som senere skal omtales, er silikaterne rimeligvis kun at 

 opfatte som den metamorfoserede skifer. Grænsen mellem 

 »ertslejet«, som ved grubeafbygningen er fulgt i en samlet 

 længde af ca. 130 m. og i en dybde, regnet efter faldet, afca. 

 30 — 40 m., og de omgivende, uholdige lag er temmelig skarp. 

 Saavidt det i den paa mange steder gjenrasede grübe kan 

 sees, har ertsen overalt holdt sig i nøjagtig det samme lag. 

 Foruden magnetit findes der en del svovlkis og lidt jernglans, 



^) Disses stilling er tvivlsom. 



