254 I- H. L. Vogt. 



magnetit. Ved »Svenske skjærpet« (Skreikampen), hvor brud- 

 stykket har en læng-de af ca. 24 m , (se kart, fig. 9) er det 

 et bestemt niveau, som er impregneret med erts; det samme 

 er ogsaa tilfælde med den nærliggende forekomst »Skjærpet«, 

 hvor brudstykket har en længde af ca. 300 m. Ved Lang- 

 tjærn grübe pr. Skreia og Ødemarks grübe ^) i Hurdaleu sid- 

 der ertsen (overalt magnetit) næsten udelukkende inde i de 

 siluriske brudstykker; impregnationen holder sig paa begge 

 steder langs med granitgrænsen ; selve graniten gjennem- 

 skjæres hist og her af nogle magnetit-aarer, som dels er 

 ganske rene, dels blandede med hornblende. 



De med ertser impregnerede siluriske brudstykker ligger 

 undertiden i betydelig afstand fra granitgrænsen, Langtjærn 

 grübe saaledes ca. 1.5 kilom. fra grænsen, »Skjærpet« ved 

 Grevevejen, Nitedal, 2 kilom., Ødemarks grübe, Hurdalen, 

 3—4 kilom. og Rognlid grübe (ogsaa i Hurdalen), — som 

 jeg vistnok ikke selv har besøgt, men som efter opgivende 

 ogsaa skal optræde i et silurisk brudstykke, — endnu mere, 

 nemlig ca. 8 kilom. fra grænsen. 



Som allerede tidligere fremholdt, ligger alle de i silur- 

 feltet optrædende forekomster inde de forhærdede skiferes 

 zone (o : ertsen har aldrig fjernet sig længere fra graniten, 

 end dennes metamorfoserende virkninger har gjort sig gjæl- 

 dende). De her omhandlede forekomster omgives altsaa over- 

 alt af forhærdede skifere; hertil kommer endvidere, at den 

 zone, hvori selve ertsen sidder, altid er endnu stærkere for. 

 hærdet end de nærliggende, ertstomme lag. Dette kan neppe 

 noget sted studeres bedre end ved Aaserud skjærp (se profil, 

 fig. 10), hvor lagfladerne, som tegningen viser, kan følges fra 

 de ertstomme partier tvert gjennem de ertsførende. Saalangt 

 impregnationen varer, er skiferen næsten fuldstændig gaaet 



') som ifølge Legangers beskrivelse (i Topografisk journal- Iste bind^ 

 1792—93) skal have leveret malm med 36 ",o jern. 



