258 I- H. L. Vogt. 



medens man først i større afstand fra de forskjellige erts- 

 aarer træfFer den vanlige, forhærdede skifer (den i tidligere dage 

 saakaldte »allochroitmasse«), og aldeles lignende observa- 

 tioner kan man gjøre ved næsten samtlige i kalkrige skifere 

 optrædende forekomster. 



Inde i gmndfjeldet lige ved granitgrænsen er der ogsaa 

 et par ertsforekomster, som efter al sandsynlighed i genetisk 

 henseende maa stilles i samme gruppe som de øvrige, her 

 omhandlede ertsLrud. — Langgaards grübe (pr. Stigersand, 

 Mjøsen) hører i topografisk henseende med til Skreifeltet (se 

 kart, fig. 1); afstanden fra granitgrænsen er kun 0.5—1 

 kilom. Efter opgivende i Legangers beskrivelse over Eids- 

 vold^) har gruben en længde af ca. 100 lagter (200 m.) og 

 dybde ca. 10 lagter (20 m.) ; selve gangens bredde angives 

 til 1 lagter (2 m.). Nu staar gruben næsten fuld af vand, 

 er altsaa ikke tilgjængelig; vi er saaledes indskrænkede til 

 observationer oppe i dagen. Vi ser, at grubens dagaabnin- 

 ger i en længde af ca. 70 m. strækker sig i retning VNV. 

 (o: normalt paa granitgrænsen), medens de omgivende grund- 

 Jjeldsskikter (navnlig bestaaende af hornblendeskifer) har strøg 

 ISINV. à N. Det fremgaar heraf, at ertsdraget i det store 

 overskjærer gneisens lag; hermed stemmer ogsaa, at paa det 

 eneste sted, hvor man nu i dagen direkte kan studere for- 

 holdet mellem ertsen (magnetit) og den omgivende bergart, 

 viser ertsen sig i en ren og typisk gang, der krydser skik- 



spaltbarheden : 34, 37, 37^2, 37 V2 og 39^; i det andet slags snit sees de 

 optiske axers plan at ligge sj'metrisk mod spaltbarhedsretningerne. 

 Mineralet maa efter dette med næsten fuld sikkerhed kunne bestemmes 

 som augit. I præparatet sees, at de enkelte individer er størst i nær- 

 heden af ertsaaren. 

 ^) Se Topografisk journal for Norge, Iste bind. (1792—93). 



