Norske ertsforekomster. 259 



terne. Paa berghalden ligger der en hel del stykker af 

 næsten ren magnetit, medens man ved samtlige de i siluriske 

 skifere optrædende gruber kun finder meget fattig erts paa 

 berghaldene. Efter de opgaver, jeg lejlighedsvis har faaet, 

 skal ogsaa malmen fra Langgaards grübe i det hele have 

 været rigere end fra de øvrige steder, og af denne grund 

 var det vel ogsaa, at gruben blev gjort til gjenstand for en 

 efter forholdene ganske betydelig drift (ofr. de tal, som Le- 

 ganger opgiver). Efter en handelsanalyse, som jeg har havt 

 adgang til at se, skal malmen være temmelig titanrig. 



Ved Stefferud, ca. 10 kilom. S. for Langgaards grübe, 

 findes et system af kvartsgange, der fører kobberkis, svovlkis 

 og magnetkis; gangene, som skjærer tvert gjennem gneisens 

 skikter, gaar i et lidet ertstog, den ene gang efter den anden, 

 normalt paa grauitgrænsen ; afstanden fra samme er 1.5 — 2 

 kilom. 



Paa strækningen mellem Grorud skydsstation og Alun- 

 sjøen (ca. 12 kilom. NO. for Kristiania) ligger der en utal- 

 lighed af smaa gruber og skjærp, hvoraf jeg har besøgt en 

 hel del, dels alene og dels i fællesskab med prof. W. Ü. 

 Brøgger. Ertserne i dette distrikt (hvis længde er ca. 5 

 kilom.) bestaar af blyglans (lidt sølvholdig), kobberglans, 

 brogetkobber og kobberkis, Zinkblende, svovlkis, jernglans 

 m. m.; magnetit, den ellers saa vanlige erts, har jeg her ikke 

 fundet. Paa enkelte steder har man de rige kobberertser og 

 jernglans, snart hver for sig, snart i intim blanding med hin- 

 anden; paa andre steder derimod er blyglans og Zinkblende 

 de dominerende ertser, kun lidt blandede med svovlkis, kob- 

 berkis etc. Flere af de hidhørende forekomster blev drevne 

 i' midten af det forrige aarh., i hvilken tid man havde en 

 liden kobberhytte i nærheden af Alunsjøen; i de senere aar 



17* 



