260 I- H. L. Vogt. 



har der været udført en del temmelig udstrakte forsøgsarbej- 

 der, hvoraf de fleste eller muligens samtlige har endt med 

 negativt resultat. 



I det her omhandlede ertsfelt støder vor yngre granit op 

 mod siluriske skifere og mod porfyr i) og porfyrtuf. Ved 

 observationer paa forskjellige punkter er det med sikkerhed 

 bleven afgjort^), at graniten er yngre end porfyren; langs 

 grænsen mellem de to bergarter stikker udgreninger af gra- 

 niten ind i porfyren, og brudstykker af den sidste ligger 

 uden orden inde i graniten; midt inde i porfyr-feltet træfler 

 man desuden temmelig jævnlig gange af granit eller kvarts- 

 porfyr. For opfatningen af de her optrædende ertsforekom- 

 ster har man altsaa at skille mellem siluriske skifere og 

 porfyr (med porfyrtuf) som de ældre bergarter paa den ene 

 side og granit som den yngre eruptiv paa den anden. 



I nærheden af landevejeu Grorud — Stenbruvand findes en 

 del gamle gruber og skjærp, beliggende inde i siluriske brud- 

 stykker, der fuldstændig omsluttes af granit. Ved et af brud- 

 <stykkerne (af længde ca. 150 m.) holder de fleste af de smaa 

 anbrud sig netop paa grænsen mellem skiferen og graniten, 

 se f. ex. profil over Grussletten grübe eller skjærp, fig. 8; 

 ertsen (nemlig blyglans, Zinkblende, kobberkis m. ra.) sidder 

 fint og sparsomt impregneret i de fladt faldende lag, medens 

 selve afbygningen, følgende granitgrænsen, gaar ret paa 

 dybet. 



Den vigtigste af de hidtil kjendte forekomster inde i 

 porfyren er den saakaldte Nedre Grorud grübe med fortsæt- 

 telse Houerud grübe (se kartskitse, fig. 11). Porfyren gjen- 

 nemsættes her af tre parallelle (NNO.— SSV.-strygende) berg- 

 artgange, som ved mikroskopisk undersøgelse viser sig at 



^) Th. Kjerulf s angitporfyr; en nøjere beskrivelse af denne ved en senere 



anledning. 

 ■*) Dels ved W. C. Bregger og dels ved mig. 



