262 I- H. L. Vogt. 



Netop paa grænsen mellem kvartsporfyr-gangen og den 

 omgivende porfyr ligger vore ertsgange, som bestaar af 

 kvarts med brogetkobber og kobberkis, og som har en højst 

 veksende mægtighed og ertsføring. I hovedgruben, som ar- 

 bejder paa det midterste af de tre gang-systemer, iidsender 

 kvartsporfyr-gangen et sted paa dybet en apofyse lodret paa 

 den. ordinære strøgretning; ogsaa her følger ertsgangene med 

 paa grænsen mellem den eruptive gang og sidestenen. Ma- 

 kroskopisk kunde paa et sted sees, at selve kvartsporfyren 

 indeholdt en del erts (kobberkis og brogetkobber); ved mikro- 

 skopisk undersøkelse viste det sig, at ertsen ikke optraadte 

 paa spalter eller punkt-rækker inde i kvartsporfyren — alt- 

 saa ikke paa en saadan maade, som tilfældet temmelig jævn- 

 lig er med nikkelholdig magnetkis i gabbro, se herom senere 

 —, men derimod i isolerede partier inde mellem bergartens 

 ordinære bestanddele. Det maa heraf være berettiget at 

 slutte, at ertsen staar i direkte genetisk forhold til kvarts- 

 porfyren, se den kommende udvikling. 



Omtrent i fortsættelsen af den midterste af de tre kvarts- 

 porfyr-gange strækker der sig en lang og smal ertsgang 

 (længde mindst ca. 200 m.), hvorpaa de forskjellige Houerud- 

 gruber er anlagte. Saavel af det rent topografiske forhold 

 som af den omstændighed, at vore ertser ogsaa her bestaar 

 af brogetkobber og kobberkis, fremgaar det, at Houerud- 

 gangen maa være dannet ved de samme processer som Nedre 

 Grorud-gangene. 



Rundt omkring i porfyren og i porfyrtuffen ved Alun- 

 sjøen findes endelig en hel del smaa ertsgange, hvoraf enkelte 

 kan følges i temmelig betydelig Iséngde (flere 100 m.); de 

 her optrædende ertser er jernglans med brogetkobber og 

 kobberglans, altsaa omtrent de samme som i Nedre Grorud- 

 og Houerud-gangene. 



