Norske ertsforekomster. 263 



Den sidste afdeling, hvortil de til graniten bundne fore- 

 komster samler sig, dannes af de ertsanvisninger, som optræ- 

 der inde i selve graniten eller syeniten. Allerede B. Jf. 

 Keilhau anfører, at 4 af de af ham kjendte gruber og skjærp 

 laa i »granit eller syenit«, og senere har vi faaet en aldeles 

 lignende oplysning af T. Dahll i »Ueber die Geologie des 

 südlichen Norwegens«, Nyt mag. f. naturv. no. 9, 1857, pag. 

 327—328, hvoraf vi citerer følgende: »Mitunter enthält der 

 Syenit kleine Massen von Magneteisen, so in der Nähe von 

 Flittig, bei Teigen, bel Meisholtene und in Slemdal ^). An 

 den zwei erstgenannten Orten hat man das Erz ganz wegge- 

 schossen ; nur aus der Form der kleinen Gruben kann man 

 jetzt auf die Erstreckung der Erzmassen schliessen. 



Bei Meisholtene kommt eine körnige Magneteisenstein- 

 Masse von nicht bedeutenden verticalen und horizontalen 

 Dimensionen vor. Ein Trappgang streicht durch den Syenit 

 und über den Schürf hin. Bei Teigen ist das Verhältnisz ein 

 ähnliches gewesen. Das Erz war hier mit Kalkspath ge- 

 mengt«. 



I de grænsepartier, jeg selv har havt anledning til at 

 undersøge (strækningen Skreikampen— Eidsvold — Kristiania — 

 Drammen), kjendes derimod, saavidt vides, ikke en eneste 

 hermed aldeles analog forekomst, idet samtlige i det egent- 

 lige granit-territorium liggende ertsbrud er knyttede til silu- 

 riske brudstykker. Paa flere af disse steder (Stiger skjærp, 

 Langtjærn grübe, Ødemark grübe) optræder vist nok magnetit 

 i smaa aarer gjennem graniten, men hovedmassen af ertsen 

 sidder dog altid inde i selve brudstykket, om dette end er 

 nok saa lidet (kun et par m. hver vej, som tilfældet er ved 

 Stiger skjærp). 



') Samtlige i Skiens-distriktet. Meisholt grübe ligger i nærheden af sye- 

 nit-grænsen. 



