264 I- H. L. Vogt. 



Samtlige de her omhandlede ertsforekomster ^) maa efter 

 al sandsynlighed tilhøre en fælles ertsgruppe o : ertsen maa 

 overalt være dannet efter et og samme hovedprincip. De i 

 de siluriske skifere optrædende jernerts-forekomster er ind- 

 byrdes i den grad lige, at det følger af sig selv, at de alle, 

 rimeligvis uden undtagelse, maa være fremkomne ved de 

 samme processer; dette er noget, som baade B. M. Keilhau 

 og Th. Kjerulf uden videre gaar ud fra. Anderledes synes 

 det derimod ved en foreløbig betragtning at maatte forholde 

 sig med de i grnndfjeldet (ved Langgaard) eller i porfyren 

 (ved Grorud) værende ertser, idet disse viser sig under gan- 

 ske andre lokale omgivelser; vi skal dog se, at vi ogsaa her 

 maa forudsætte den samme geologiske tilblivelses-historie. 



Ved Skreikampen har man et vel begrænset ertsfelt, idet 

 der i et vist bælte (af længde ca. 6 kilom., bredde ca. 4 

 kil om,, se kartet), optræder en svite gruber og skjærp, alle 

 førende den samme slags erts (magnetit med lidt jernglans 

 m. m.), medens der i de tilstødende distrikter (i Hedemarken 

 og paa Thoten etc.) ikke findes en eneste analog fore- 

 komst ^). Ved vore samtlige anvisninger er ertsen en yngre 

 dannelse, hvilket dels fremgaar af den senere udvikling, dels 

 — for Langgaards grubes vedkommende — sees deraf, at 

 ertsen overskjærer skikterne. Hvis den sidstnævnte forekomst 

 var dannet ved en aldeles isoleret staaende procès, vilde vi 

 møde to paafaldende, af hinanden aldeles uafhængige tilfæl- 

 digheder — 1) at den kom til at ligge lige ved de øvrige 

 gruber og skjærp — og 2) at ertsen paa begge steder var hie- 

 ven den samme. Det- sees heraf, at det er det naturligste 

 kun at antage en enkelt dannelses-periode (eller en enkelt 

 erts- emanation). Ogsaa de rent lokale forholde taler for, at 



') Muligens med undtagelse af Steflferud-gangeue. 



^) Naar fraregnes de til graniten bundne forekomster i den søndre del af 

 Feiring, i Eidsvold etc. 



