Norske ertsforekomster. 265 



ertsgangen ved Langgaards grübe staar i en eller anden 

 afhængighed til graniten; vi tinder nemlig, at afstanden fra 

 gruben til graniten kun er ganske liden (0.5 — 1 kilom. ^), og 

 at gangen gaar normalt paa grænsen. 



StefFerud-gangene stiller sig i geologisk henseende meget 

 tvivlsomme; gangene krydser grundfjeldets skikter og gaar 

 normalt paa granitgrænsen, hvilket taler for, at ertsen ogsaa 

 her skyldes eruptiven, men paa den anden side har vi her 

 ikke nogen i mineralogisk henseende tilsvarende forekomst 

 inde i de sihiriske skifere eller inde i selve graniten. For- 

 øvrigt henvises til behandlingen af Brotshoug-gangene i næste 

 afsnit. 



Distriktet ved Grorud-Alunsjøen giver sig ogsaa tilkjende 

 som et i topografisk henseende sluttet ertsfelt ; de paa de 

 forskjellige steder optrædende ertser er endvidere i det hele 

 og store taget overalt de samme, nemlig kobberertser med 

 jernglans og blyglans m. m. Den ene del af de til dette 

 distrikt hørende forekomster er bundet til brudstykker af 

 siluriske skifere, beliggende inde i granit, viser sig altsaa 

 paa nøjagtig samme maade som saa mange af de øvrige i 

 dette afsnit omhandlede anvisninger. Den vigtigste af de 

 inde i porfyren liggende gruber (Nedre Grorud grübe) er paa 

 en meget smuk maade knyttet til gange af kvartsporfyr, 

 hvilke efter al sandsynlighed er at opfatte som apofyser af 

 graniten ; ertsen maa altsaa her rimeligvis staa i af hængig- 

 heds-forhold til det store granitfelt. De øvrige gange i por- 

 fyren og porfyrtufFen stemmer samtlige overens med Houerud- 

 gangen, og denne igjen staar i nøje forbindelse med gangene 

 ved Nedre Grorud, se kart fig. 11. At ertsen paa disse ste- 

 der sandsynligvis skyldes graniten, slutter vi dels deraf, at 



') Hermed er det ikke min mening at ville fremholde, at enhver i nær- 

 heden af granitgrænsen optrædende forekomst som saadan skal tilhøre 

 den her omhandlede ertsgruppe. 



