274 I- H. L. Vogt. 



neppe noget sted er et mellemrum, hvor vi ikke kjender 

 gruber eller skjærp, af en længde (regnet langs grænsen) saa 

 stor som 8—10 kilom. i). Endvidere maa det erindres, at 

 der selvfølgelig for det første er mange, relativt store fore- 

 komster, som man endnu ikke har opdaget, og dernæst, at 

 der findes en mængde aldeles ubetydelige anbrud, som man 

 aldrig har gjort til gjenstand for noget slags grubearbejde. 



Af vore forekomsters geologiske optræden fremgaar det, 

 at der maa have fundet et meget nøje tids-forhold sted 

 mellem granitens eruption og ertsens dannelse, thi ellers 

 vilde man ikke kunne forklare, at ertsen overalt optræder i 

 zone langs grænsen (se herom nøjere under den theoretiske 

 udviRling i uæste afsnit). Paa et par steder (ved Meisholt 

 m. m., ved de smaa silur-brudstykker ved Stiger skjærp, 

 Langtjærn og Ødemark gruber samt ved »Henckels« kisgrube, 

 hvor ertsen sidder saavel inde i graniten som i skiferen) 

 finder vi, at selve graniten indeholder erts i større eller min- 

 dre mængde inde mellem de øvrige, ordinære bestanddele; vi 

 maa antage, at ertsen her allerede existerede inde i grani- 

 ten, forinden dennes endelige udkrystallisation fandt sted. I 

 det hele og store kommer vi dog til det resultat, at metal- 

 forbindelserne i regelen rimeligvis allerede tidligere maa 

 have forladt eruptiven. Vore forekomster optræder næsten 

 altid udenfor graniten; skulde metalforbindelserne have pas- 

 seret moderstenen, efterat denne var bleven fast, maatte man 

 vente hist og her at træffe gangförmige dannelser inde i 

 selve graniten, altsaa forekomster analoge med dem, som 

 undertiden viser sig i Thelemarken (Klovereid, Gaaskjærn — 

 Næsmark, Naper etc), men saadanne findes aldrig i vort her 

 omhandlede felt. 



De forskjellige forholde kan paa den enkleste og natur- 



1) Vi tager her ikke hensyn til de korte strækninger i Asker, Bærum m. 

 m., hvor grænsen er dækket af yngre eruptiver. 



