276 I. H. L. Vogt. 



Enkelte af de ertsførende skifer-stykker ligges i større 

 afstand (2 — 4, et sted endog 8 kilom.) fra grænsen, hvoraf 

 fremgaar, at metalforbindelserne ikke udelukkende existerede 

 i nærheden af granitens grænse mod de tilstødende bergarter, 

 men at de ogsaa fandtes midt inde i selve det eruptive felt 

 (eller hav). Gründen til, at der her kun viser sig meget faa 

 forekomster, maa antagelig være at søge i, at metalforbin- 

 delserne her uden videre gik op i den over den eruptive 

 magma svævende atmosvære (eller vandmasse), eller at de 

 afsatte sig i den først stivnede skorpe, som nu er ero- 

 deret bort. 



Som bekjendt antages det meget jævnlig, at den meta- 

 morfose, som skiferen i nærheden af granitgrænsen har under- 

 gaaet, egentlig skyldes, overhedede vanddampe, som'-eruptiven 

 ved sin udkrystallisation løslod. Den forstærkede metamorfose 

 ved vore ertsforekomster maa efter dette rimeligvis være be- 

 gründet i, at metalforbindelserne altid var ledsagede af en 

 hel del vanddampe. 



Med hensyn til forekomsternes tektonik kan vi dele den 

 hele ertsgruppe i to underafdelinger, som temmelig let kan 

 holdes ud fra hinanden, nemlig i de forekomster, som op- 

 træder inde i siluriske skifere o: i bergarter, som med særlig 

 lethed lader sig kløve op efter en vis spalteretning — og i de, 

 som optræder inde i grundfjeldsbergarter, porfyr og porfyr- 

 tuf o: i bergarter, som i alm. ikke viser nogen stærkt udpræget 

 skifrighed. I det første slags fjeld viser ertsen sig som fat- 

 tigere eller rigere, falbaandsmæssig impregnation, i det andet 

 slags derimod optræder den i rene gange. 



Gründen hertil maa være, at metalforbindelserne ved ud- 

 bruddet fulgte den vei, hvor de mødte den mindste modstand. 

 I de siluriske skifere trængte de frem langs de mangfoldige 

 spalter og aabninger, som existerede mellem skiktfladerne, 

 hvoraf følgen var, at ertsen blev spredt og fattig. Hvor 

 metalforbindelserne paa dybet naaede frem til et bestemt 



