Norske ertsforekomster. 277 



skikt, langs hvilket de med særlig lethed kunde bane sig 

 vej, udbredte de sig til alle sider efter lagfladerne ; herfor 

 kan vi nu finde sviter af forekomster, liggende paa forskjel- 

 lige steder i et og samme niveau i skiferrækken (se kart 

 over Pauls og Nyberg grübe, Skreikampen, fig. 6). 



I vore to hovedfelt (ved Skreia og Drammen, se kart fig. 

 1 og 2) gaar granitgrænsen i det hele og store parallelt med 

 skiferens strøg (ONO -VS V. eller 0. 35° til N. - V. 35° til 

 S.); de erts-impregnerede partier følger i regelen skikterne, 

 gaar altsaa ogsaa omtrent ligeløbende med granitgrænsen . 

 Skulde ertsen her uden videre have trængt frem i horizontal 

 retning (altsaa fra siden), maatte den paa sin vej have kom- 

 met til at krydse en mængde forskjellige skikter. I saa fald 

 maatte vi for det første vente paa enkelte steder at træffe 

 ertsgange, gaaende normalt paa skiferens strøg, men saa- 

 danne findes ikke; endvidere maatte vi vente, at ertsen ved 

 sin vej over skikterne strax maatte have kommet til at kile 

 sig ind mellem lagfladerne, hvoraf altsaa vilde resultere, at 

 samtlige forekomster vilde komme til at ligge i umiddelbar 

 nærhed af granitgrænsen. Saa er dog ikke tilfælde, idet vi 

 har gruber i afstand ca. 1.5 kilom. fra grænsen. 



Den maade, hvorved lejningsforholdene og forekomster- 

 nes rent topografiske beliggenhed bedst kan forklares, bestaar 

 efter den nys gjorte udvikling i at antage, at ertsen ikke er 

 kommet ind fra siden, men derimod direkte op fra dybet. 

 Betingelsen for denne hypothèse er, at graniten ikke hviler 

 som dække over siluren, men derimod ligger som fod under 

 samme. At saa rimeligvis er tilfælde ved vore to hovedfelt, 

 har vi i de indledende bemærkninger forsøgt at godtgjøre 

 (ofr. prof. Th. Kjerulfs undersøgelser over Drammens-gra- 

 niten). 



Det store silurfelt ved Skreia opfattes simplest som et 

 uhyre brudstykke; de ertsforekomster, som optræder i dette, 



