278 I- H. L. Vogt 



maa derfor godt kimne stilles i samme kategori som de, der 

 er knyttede til de vanlige, smaa silur- flag. 



Ganske andre forholde møder vi, naar vi gaar over fra 

 de løse, siluriske skifere til de faste bergarter (grundfjeld, 

 porfyr, porfyrtuf). Der er grund til at formode, at graniten 

 ikke gaar paa dybet ind under disse bergarter, og — i over- 

 ensstemmelse hermed — finder vi, at vore ertsgange her ikke 

 gaar parallelt granitgrænsen, men normalt paa samme (som 

 forholdet er ved Langgaard grübe, Stefferud gangene, hvis 

 geologiske stilling vistnok er højst tvivlsom, og Nedre Gro- 

 rud med Houerud) eller i aldeles vilkaarlige retninger (som 

 tilfældet er med de fleste af gangene i porfyren og porfyr- 

 tufFen ved Alunsjøen). 



Ikke paa noget sted kan vi mærke, at brudlinjer eller 

 spaltesystemer har udøvet nogen indflydelse paa forekomster- 

 nes beliggenhed, tvertom, i de siluriske skifere har ertsen 

 næsten overalt banet sig vej langs lagfladerne og i de andre 

 bergarter efter et komplex af tilsyneladende tilfældige 

 spalter. 



Tilsidst skal vi kortelig omtale den betydning, som ud- 

 sendelsen af apofyser kan have havi paa emanationen af vore 

 ertsdannede elementer. Nogen direkte forbindelse melleni 

 granit- (eller kvartsporfyr)-gange og ertsforekomster kan vi 

 kun paavise paa et eller to steder, nemlig ved Nedre Grorud 

 (se kart, fig. 11) og muligens desuden ved Hauksæter (pr. 

 Aaserud, Drammens-feltet). Paa førstnævnte sted ligger erts- 

 gangene netop paa grænsen mellem kv. rtsporfyr-gangene og 

 den omgivende bergart (porfyr) ; ertsen har altsaa her træugt 

 frem paa de ved apofysens injection dannede spalter i). Paa 

 det andet sted sidder ertsen (blyglans, zinkblende med flus- 

 spath) inde i et lidet falbaand, der strækker sig langs en 



') Dette er et temmelig hyppigt forhold, se næste afsnit, f. ex. kart over 

 Hisø, fig. 16. 



