Norske ertsforekomster. 



285 



mægtighed, som er overskaaret, er, saavidt vides, henimod 

 100 m. Paa enkelte steder har man afbygget skiferen 

 paa begge sider af gangene, paa andre derimod kun 

 paa den ene; nndtagelsesvis har man ogsaa medtaget selve 

 grønstengangen, idet denne paa enkelte steder ogsaa er erts- 

 førende (se detailtegning, fig. 15). Den største del af ertsen 

 sidder som falbaandsmæssig impregnation inde i den tilstø- 

 dende skifer, fortrinsvis i en smal zone (af bredde ca. 2—5 

 m.) paa begge sider af grønstengangene; kun undtagelsesvis 

 hænder det, at ertsen, idet den holder sig i bestemte skifer- 

 lag (som i særlig grad maa have egnet sig til impregna- 



Fig. 14. 



Profil over dagaabningerne ved en grübe i Konerudkollen. 

 (Sort betyder gruberum, prikket betyder erts). 



tionen) i større afstand (muligens endog op til 50—100 m.) 

 fjerner sig fra hovedgangen (se f. ex. profil, fig. 14; det 

 erts-impregnerede lag, som her er aftegnet, er fortsættelsen af 

 et af falbaandene i den øvre del af profil, fig. 13). Ved en- 

 sidig at fæste sig ved disse punkter kunde man foreløbig faa 

 det indtryk, at ertsen i virkeligheden her skulde være af 

 sedimentær oprindelse, men følger man grubeafbygningen 

 eller det ertsførende skikt til siden, opdager man, at ertsen 

 udspringer fra en grønstengang, som selv holder mere eller 

 mindre erts. Ogsaa ved studium rent i detaillen kan man 

 ofte se, at ertsen maa være yngre end skiferen, idet denne 



