Norske ertsforekomster. 295 



henseende ind under den til vor yngre granit (og syenit) 

 knyttede ertsgruppe, idet Brotshoug-porfyreu kan tænkes at 

 være udløber af graniten. Samtidig kan ogsaa bemærkes, at 

 de i forrige afsnit omhandlede kobberkis-gange ved StefFerud 

 kun ligger i nogle kilom.s afstand fra Brotshoug-gangene, 

 hvilket forhold kunde udtydes paa den maade, at graniten i 

 den midtre del af Feiring har omgivet sig med kobberertser 

 paa samme maade som f. ex. ved Grorud-feltet. 



Angaaende de her omhandlede ertsforekomsters genesis 

 kan man i det hele og store gjøre omtrent de samme be- 

 mærkninger, som vi nøjere gjennemgik i det første afsnit 

 (ertser ved den yngre granit og syenit). Af detailbeskrivel- 

 serne fremgaar uden videre, at ertserne ikke paa noget sted 

 oprindelig kan have tilhørt de forskjellige skifere, hvori de 

 nu optræder ; den eneste lokalitet, hvor man foreløbig kunde 

 tænke sig et saadant forhold, maatte være ved Konerudkol- 

 len, men et blik paa karter og profiler oplyser om, at ertsen 

 ogsaa her er en yngre dannelse. 



Den topografiske forbindelse mellem ertserne og grøn- 

 stengangene kan ikke være nogen tilfældighed, men maa 

 være begründet i forholde, som paa det nøjeste hænger sam- 

 men med forekomsternes dannelse. Vi finder paa mange 

 punkter, at ertsen netop har afsat sig paa grænsen mellem 

 den eruptive gang og de omgivende bergarter (siluriske ski- 

 fere, grundfjeldsbergarter, granit og, naar vi i denne forbin- 

 delse ogsaa medtager forekomsten ved Nedre Grorud, desuden 

 en ældre porfyr), en omstændighed, som ikke kan forklares 

 paa anden maade, end at ertsen netop langs grænsen havde 

 lettest for at bane sig vej I det følgende skal vi dog se, 

 at vi ved kun at forudsætte denne ydre, mere tilfældige for- 

 bindelse ikke kan faa fyldestgjørende forklaring paa hele det 



