298 I- H. L. Vogt. 



Naar man stiller sig denne omstændighed for øje, vil det 

 faktum, at vore yngre ertsforekomster overalt er knyttede 

 til grønstengange, være en aldeles paafaldende tilfældighed, 

 hvis det eneste forhold mellem erts og eruptiv skulde beståa 

 deri, at metalforbindelserne med lethed kunde trænge frem 

 langs de spalter, som eruptiverne dannede. I det hele distrikt 

 findes en svite typiske grænser mellem forskjellige bergarter 

 (f. ex. mellem granit og grundfjeld, mellem granit eller grund- 

 fjeld og siluriske skifere, mellem faste kalklag og løse ler- 

 skifere, etc.) ; vore ordinære eruptiver har paa flere steder 

 fortrinsvis trængt frem langs enkelte af disse grænser, og vi 

 maatte ubetinget vente, at det samme ogsaa hist og her 

 maatte have været tilfælde med metalforbindelserne, hvis 

 disse ikke havde staaet i et særligt forhold' til grønstengan- 

 gene. Vi ledes herved til at antage, at der maa have fundet 

 en nøje tids-forbindelse sted mellem grønstengangenes erup- 

 tion og ertsens dannelse o: at de to eruptive produkter er 

 fremkomne ved det samme udbrud. 



Selve grønstengangene fører paa forskjellige steder ogsaa 

 en del blyglans-zinkblende-erts, se f. ex. detailtegning, fig. 

 15; heraf kan det dog neppe være berettiget at drage den 

 slutning, at ertsen direkte skyldes eruptiven, idet nemlig, 

 saavidt mig bekjendt, den sidste altid kun gjennemsættes af 

 ertsaarer, medens den aldrig holder erts (blyglans eller Zink- 

 blende^)) som primær bestanddel. Om aldeles tilfældigt 

 frembrydende metal forbindelser havde trængt frem langs en 

 bergartgang, maatte man vente, at denne vilde være bleven 

 imprcgneret med erts paa samme maade som i foreliggende 

 tilfælde. 



Mellem de sølv- & kobbernikkel-førende kalkspathgange 

 og grønstengangene paa kyststrækningen Arendal— Grimstad 



') Her selvfølgelig ikke taget hensyn til magnetit, som er en af diabasens 

 ordinære mineraler. 



