300 I- H. L. Vogt. 



Med hensyn til de eruptive ertsers tektonik giver de her 

 omhandlede forekomst-grup per omtrent de samme oplysninger 

 som den i første afsnit fremstillede. I de løse, siluriske ski- 

 tere har der ikke dannet sig regelmæssige spalter, ertsen har 

 derfor i det hele og store taget trængt frem efter skiktnings- 

 fladerne (se tig. 13, 14 og 15); resultatet er, at ertsen optræ- 

 der spredt og fattig. I de relativt faste bergarter (grund- 

 fjeldets skifere, granit m. m.) derimod finder vi typiske 

 ertsgange, hvor den forhaandenværende ertsn^asse viser sig i 

 koncentreret form. — Mellem grønstengangene og de omgi- 

 vende bergarter tindes der altid vel markerede grænseflader, 

 hvilke rimeligvis paa grnnd af den kontraktion, som fandt 

 sted ved eruptivens afkjøling, blev udvidede til aabne kløf- 

 ter; langs disse kora metalforbindelserne i regelen frem (sees 

 mest typisk ved kart over Stølsvig grübe, tig. 16, og ved det 

 hermed analoge kart over Nedre Grorud grübe, fig. 11). Paa 

 et sted, nemlig ved vismuthglans-forekomsten paa Hvaløerne, 

 danner ertsgangene et lidet gangtog, gaaende parallelt med 

 og paa begge sider af den eruptive bergart-gang. 



Som en næsten generel regel kan anføres, at den inde 

 i de siluriske skifere optrædende erts er ledsaget af meget 

 mindre egentligt »gangberg« (kvarts, kalkspath, flusspath) 

 end den erts, som optræder i regelmæssige gange inde i de 

 faste bergarter 



