9 . H. C. Geelmuyden. 
med kjerne og adskiller sig kun fra de prægløse celler der- 
ved, at de er farvede med hæmoglobin. Senere findes ved 
siden af disse også almindelige kjerneløse blodlegemer. De 
kjerneholdige, som man altid har været tilbøielig til at anse 
som overgangsformer mellem de røde blodlegemer og de 
prægløse celler, trækker sig tilbage til enkelte organer, hvor 
de i bestemte perioder af fosterlivet fortrinsvis findes i stor 
mængde. Disse organer er milten og leveren. 
Kölliker (Gewebelehre) beskriver de kjerneholdige røde 
blodlegemer hos fostret og lægger til, at han ofte forgjæves 
har søgt dem hos individer efter fødselen. 
Virchow (Cellularpathologi) er den første der giver en - 
nøiagtigere makroskopisk beskrivelse af benmarven. Han 
skjelner mellem tre slags: den gule eller fedtmarven, som i 
særdeleshed findes i de rørformige extremitetben, den røde 
marv, som findes i rummene mellem bjælkerne i det spon- 
giøse ben, og endelig den geleagtige marv, der kun findes 
under pathologiske tilstande, og som vesentlig består af 
slimvæv. 
Det var i den røde eller såkaldte lymfoide marv, der 
i sin struktur og i beskaffenheden af de konstituerende celle- 
lementer meget ligner en miltpulpa, at Neumann og Bizzo- 
zero (23, 32, 33) opdagede de kjerneholdige røde blod- 
legemer også hos det voxne individ. De anså dem for »over- 
gangsformer« mellem de farveløse celler og de røde blod- 
legemer, og de beskrev, omend noget afvigende, en kontin- 
nerlig række sådanne. Foruden disse fandt de også en hel 
del andre celleformer, som tildels er karakteristiske for ben- 
marven, først og fremst en stor mængde prægløse rundceller 
af meget forskjellig størrelse, tildels meget større end de, 
som findes i blodet og milten. Nærmest disse står de så- 
kaldte kjæmpeceller eller myeloplaxer d. v. s. meget store 
runde celler med et centralt beliggende komplex af sammen- 
hængende knopskydende kjerner. Disse må vel adskilles 
