Benmarvens forhold, 3. 
fra de såkaldte osteoklaster, der vistnok også har en relativ 
kjæmpemæssig størrelse, men er forgrenede og har isolerede 
kjerner, der er spredt over hele protoplasmamassen, og som 
findes paa marvhulens vægge i modsætning til de centralt 
beliggende myeloplaxer. Desuden fandt de en mængde celler 
af forskjellig form indeholdende røde blodlegemer og pigment- 
korn lignende de celler, der optræder ved blodextravasater 
og bidrager til at bortskaffe dem. Endelig var der også 
stjerneformige og spolformige celler, som anastomoserede 
med hverandre og dannede et fint retikulert net, hvori de 
øvrige celler var indleirede. De stjerneformige celler optager 
fedt og går over i de store fedtceller, hvoraf fedtmarven 
består. 
Det var naturligt, at disse opdagelser snart tilvendte sig 
opmærksomhed. Det stod imidlertid endnu meget tilbage, 
før theorien om benmarvens bloddannende evne kunde siges 
at være endelig bevist. Desuden var der i Frankrig af 
Hayem og Pouchet fremsat en ganske anden theori om dan- 
nelsen af de røde blodlegemer. De fremdrog af forglem- 
melsen en gammel påstand af Donné og Zimmermann ifølge 
hvilke de i blodet værende små kornede legemer, såkaldte 
granulationer eller elementærkorn, skulde være forstadier i de 
røde blodlegemers udvikling. De skulde voxe og fylde sig 
. med hemoglobin. Idetheletaget var de franske forskere ikke 
tilbøilige til at gå ind på læren om benmarvens bloddan- 
nende funktion. Robin (51) erklærer ikke at have kunnet 
finde de såkaldte kjerneholdige røde blodlegemer og fører et 
på mange argumenter støttet bevis for, at cellerne i ben- 
marven er meget forskjellige fra dem i milten og lymfegland- 
lerne. Selvfølgelig kan benmarven ikke som de sidste være 
noget bloddannende organ. Pouchet (49) finder vistnok de 
kjerneholdige røde blodlegemer, men erklærer dem forat være 
produktet af en »degenerescence hemoglobique« og altså cel- 
ler, der er på vei til at gå tilgrunde. Morat 2 finder 
