4 H. C. Geelmuyden. 
dem ogsä, men anser ikke deres forekomst for et tilstrek- 
keligt bevis, og endelig udtaler Ranvier sig i sin histologi 
mod læren. 
Forat møde disse indvendinger og såvidt muligt levere 
beviser for, at benmarven virkelig er et bloddannende organ, 
blev det derfor nødvendigt at foretage nye og mere ind- 
gående undersøgelser, og der er mange forskere, der har be- 
skjeftiget sig med dette spørgsmål. Man har i disse slået 
ind på forskjellige veie. Dels har man gjennem en nøiagtig 
undersøgelse af de kjerneholdige røde blodlegemer søgt at 
finde en kontinnerlig række overgangsformer fra de farve- 
løse celler til de normale røde blodlegemer, dels har man 
studeret benmarvens histologiske bygning og sammenlignet 
den med miltens og lymfeglandlernes, der fra gammel tid 
ansåes for at have med bloddannelsen at gjøre, og virkelig 
her fundet adskillige overensbestemmelser. Man har også 
foretaget experimentelle undersøgelser på dyr, væsentlig gå- 
ende ud på at frembringe en kunstig anæmi ved blodudtøm- 
melser, for bagefter at studere benmarvens og de øvrige 
nævnte organers forhold under regenerationen af blodet. En- 
delig har man gjennem undersøgelse af benmarvens forhold 
under sygdomme, især sådanne, der er forbundne med anæmi, 
søgt en støtte for theorien. 
Jeg skal først omtale de hypotheser, som man har op- 
stillet om de forskjellige celleformer i benmarven og deres 
indbyrdes forhold til hinanden. De fleste undersøgelser dreier 
sig om de kjerneholdige røde blodlegemers tilblivelse og 
deres senere skjæbne. Neumann og Bizzozero antager 
begge, fra begyndelsen, at de er opståede af de farveløse 
runde celler i benmarven derved at der i deres protoplasma 
samler sig hæmoglobin. Senere forsvinder kjernen ved en 
slags atrofi, som består deri, at den opløser sig i korn, der 
bliver mindre og mindre og sluttelig forsvinder. De iagttog 
nemlig, at kjernen i en stor del af de kjerneholdige røde 
