Benmarvens forhold. 5 
blodlegemer var lappet eller delt i flere mindre dele og ansa 
dette for tegn pa en degeneration. Dette er en gammel an- 
skuelse allerede forhen udtalt af Kölliker angäende blod- 
Jegemer hos fostret. 
En ganske anden theori er opstillet af Rindfleisch (50). 
Han vil have iagttaget, at kjernen i de kjerneholdige røde 
blodlegemer, omgiven med en ganske svag farveløs proto- 
plasmarand, vandrer ud af de kjerneholdige røde blodlegemer 
og efterlader det farvede protoplasma som klokkoformige 
dannelser, der ved sin rullen i blodstrømmen antager de nor- 
male røde blodlegemers hele form og udseende. Bizzozere 
(10) udtaler sig senere også til fordel for denne theori, hvoraf 
sees, at han har forladt sin oprindelige anskuelse. 
Ganske anderledes er det resultat, til hvilket Obrast- 
zow (45) efter sine undersøgelser om sagen kommer. Han 
skjelner skarpt mellem to slags marvceller, de store, der 
ligner almindelige rundceller, har kornet protoplasma og 
kjerne med kjernemembran, og de små, som i frisk tilstand 
ikke har nogen synlig kjerne. Han kalder disse celler »blasse 
Cellen«. Disse har et jevnt homogent udseende. Deres kjerne 
findes ikke samlet på et sted som en morfologisk vel af- 
grændset bestanddel af kjernen, men kjernesubstansen er dif- 
fust udbredt i og ligesom opløst i cellens protoplasma. Først 
efterat cellen har tabt sin vitalitet, concentrerer denne sub- 
stans sig og samler sig til et velafgrændset legeme. Dette 
kan ske på forskjellige måder. Enten sker det ved en sim- 
pel koncentrisk kontraktion af kjernesubstansen, idet denne 
antager en egen kontur, som ligger indenfor cellens perifere 
kontur, fra hvilken den i begyndelsen neppe kan skjelnes. 
Lidt efter lidt bliver kjernen mindre og mindre og fjerner 
sig selvfølgelig mere og mere fra cellens periferi. Dette 
foregår, medens cellens protoplasma endnu er fuldkommen 
friskt. Obrastzow antager, at protoplasma kan undergå en 
slags dødsstivhed, som gjør det vanskeligere for kjernesub- 
