10 H. C. Geelmuyden. 
omtales ogsa af Ponfick (47), Grohe og andre. Grohe 
(19, 20) mener af disse celler at kunne slutte, at der foregär 
en ingenlunde ubetydelig destruktion af rede blodlegemer i 
benmarven. 
I den senere tid er de i benmarven verende myeloplaxer 
eller kjæmpeceller, — d. v. s. de i benmarvens parenchym 
ikke de langs marvhulens vegge beliggende osteoklaster, — 
af Arnold (1) gjort til gjenstand for indgäende studier væ- 
sentlig hvad kjærnens forhold angar. Resultatet heraf bliver, 
at disse store celler hverken er at opfatte som degenerations- 
produkter eller som et afleiret overskud af dannelsesmateriale, 
men at der fra dem udgär en meget livlig celleproliferation. 
Deres kjernesubstans er enten gjennem sin hele masse byg- 
get som de blæreformige kjærner i rundcellerne eller ogsä 
er den mere sammentrengt, kompakt og glindsende. Hos 
de mindste former er den kugleformig, men viser hos andre 
celler overgange til mere komplicerede netformige eller »kurv- 
formige« kjernefigurer. I disse kan nu den chromofile sub- 
stans, der er betydelig tiltaget i masse samle sig til enkelte 
punkter, der igjen er indbyrdes forenede, ved achromatiske 
trade. Fra overfladen af en sådan myeloplaxkjerne afsnøres 
sma datterkjerner, der i begyndelsen hanger sammen med 
moderkjernen ved achromatiske trade, men endelig lgsner 
sig ganske og ligger frit inde i kjæmpecellen, hvor de om- 
giver sig med et eget lag protoplasma, der markerer sig 
skarpt mod modercellens. Også i kjæmpecellernes umiddel- 
bare nærhed, tildels grændsende lige til dem, sees lignende 
små celler, der tydelig ved sin form og sit leie forrader sin 
herkomst. 
Pa basis af disse fund opstiller Arnold en ny kjerne- 
delingsmodus ved siden af den kariokynetiske, som ogsa 
forekommer hyppig i benmarvens celler. Denne modus kal- 
der han en »indirekte fragmentering«. Den stemmer overens 
med den indirekte segmentering eller kariokynesen deri, at 
