Benmarvens forhold. = 23 
frembyder i frisk marv et fra dette noget forskjelligt 
udseende. Protoplasma er mere gralig mat, og kjernen 
treder ikke sa tydelig frem, dog kan man altid skimte 
dens kontur. Protoplasma er mere homogent end hos 
de i foregående rubrik omtalte celler, men er i frisk 
tilstand ikke glasagtig gjennemsigtigt. 
. Nærmest til disse celler slutter sig de kjerneholdige røde 
blodlegemer. Såvel i kadaverøs som i frisk marv er de 
ganske lig de små hyaline celler, når undtages,» at de 
er farvede af hæmoglobin. Størrelsen af kjerne og celle 
er også altid den samme. Kun i et par tilfælde af per- 
nicies anæmi var dette forhold noget forandret, hvorom 
senere. På grund af den vigtige rolle disse celler spil- 
ler i læren om benmarvens funktion som bloddannende 
organ, bliver det nødvendigt at tage dem og deres for- 
hold til rundeellerne og de røde blodlegemer noget 
nøiere i betragtning. De ansees af alle forskere, som 
hylder læren om benmarvens bloddannende evne, som et 
mellemled eller en overzangsform me!'em rundcellerne 
og de røde blodlegemer. Omendskjsnt man aldrig med 
sikkerhed kan slutte noget af deres udseende i kadavere, 
da man ikke kan udelukke kadaverøse forandringer, 
synes det dog med krav på sandsynlighed at kunne 
påståes, at de opstår ved en omdannelse af de små 
hyaline celler derved, at disse optager hæmoglobin. I 
marv, der endnu ikke viser synlige spor af forrådnelse 
eller henfalden af cellerne, og hvor de røde blodlegemer 
ikke er afblegede i nogen mærkelig grad, er de kjerne- 
holdige røde blodlegemers farve ofte af meget forskjellig 
intensitet. Den viser alle nuancer lige fra et svagt gul- 
agtigt skjær, der neppe adskiller dem fra små hyaline 
celler, til et mættet gulgrant af samme styrke som i de 
normale røde blodlegemer. Deres kjerner forholder sig 
også meget lig hine cellers. I de små former er kjer- 
